ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 404/2825/18
провадження № 51-1031км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_7.,
суддів                                                           ОСОБА_8., ОСОБА_9.,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_10.,
прокурора                                                   ОСОБА_11.,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                   ОСОБА_12.,
виправданого                                            ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017120000000205, за обвинуваченням
 
ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда та жителя АДРЕСА_1 ),
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК). 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 грудня 2020 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 369-2 ККта виправдано за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ним.
Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2021 року залишив указаний вирок без змін.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_1 в тому, що він, будучи старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції Кропивницького відділу поліції ГУНП в Кіровоградській області, прийняв пропозицію одержати неправомірну вигоду для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та обіцяв здійснити вплив за надання такої вигоди, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК, за таких обставин.
До ОСОБА_1 звернувся ОСОБА_2 , матеріали стосовно якого виділено в окреме провадження, і запропонував разом допомогти ОСОБА_3 вплинути на відповідних службових осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а саме працівників Кропивницького ВП ГУНП у Кіровоградській області, для вирішення ними питання про неперекваліфікацію дій ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 122 КК на ст.187 цього Кодексу, неініціювання обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та як наслідок непризначення покарання без випробування, на що ОСОБА_1 без вагань погодився.
Під час зустрічі неподалік магазину «АТБ-маркет» на вул. Євгена Тельнова, 11/13 у м. Кропивницькому ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_2 , що за вплив на прийняття відповідними службовими особами Кропивницького ВП ГУНП у Кіровоградській області вищезазначених рішень ОСОБА_4 повинен надати неправомірну вигоду в сумі 10 000 грн.
06 вересня 2017 року після 17:32 та 09 вересня 2017 року після 10:01 ОСОБА_2 , переговоривши з ОСОБА_1 , дізнався, що останній за обумовлену грошову винагороду в загальному розмірі 10 000 грн зможе вплинути на відповідних службових осіб Кропивницького ВП ГУНП у Кіровоградській області для вирішення питання неперекваліфікації дій ОСОБА_3 на ст. 187 КК, неініціюваня обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та відповідно непризначеня покарання без випробування.
13 вересня 2017 року приблизно о 10:53 навпроти тренінгового центру ГУНП у Кіровоградській області на вул. Бєляєва, 17 у м. Кропивницькому ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 про готовність ОСОБА_3 передати всю обумовлену суму неправомірної вигоди, на що ОСОБА_1 запевнив, що всі домовленості щодо впливу на відповідних службових осіб будуть гарантовано виконані.
Цього ж дня, зустрівшись приблизно о 11:30 на паркувальному майданчику біля воріт дитячого інфекційного відділення стаціонару № 1 КЗ «Центральна міська лікарня м. Кіровограда» (вул. Фортеця, 21, м. Кропивницький), ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_3 10 000 грн як неправомірну вигоду за виконання в інтересах останнього дій - за вплив на ОСОБА_1 та відповідних службових осіб Кропивницького відділу поліції ГУНП у Кіровоградській області щодо неперекваліфікації дій ОСОБА_3 з ч. 1 ст. 122 КК на ст. 187 цього Кодексу, відповідно не ініціювання обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та, як наслідок, непризначення покарання без випробування, після чого був затриманий працівниками правоохоронних органів.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 369-2 КК, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Прокурор вказує, що місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_1 , дійшов безпідставного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела, на кого конкретно він повинен був здійснити вплив, у чому саме полягав такий вплив, чи були в нього повноваження для його здійснення. Касатор стверджує, що інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення необхідно вважати закінченим з моменту прийняття ним пропозиції одержання неправомірної вигоди за вплив на прийняття рішень особою, уповноваженою на виконання функцій держави, та його обіцянки справити такий вплив за надання неправомірної вигоди, а тому, на думку прокурора, спосіб здійснення впливу, наявність у ОСОБА_1 відповідних службових повноважень для його здійснення, зміст впливу і його наслідки, як і сам факт наявності або відсутності такого впливу, перебувають за межами складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК. 
За твердженням прокурора, сторона обвинувачення надала суду достатню сукупність належних і допустимих доказів, які підтверджували винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а висновки судів попередніх інстанцій про протилежне прокурор уважає помилковими.
Також скаржник зазначає про безпідставне визнання судами першої і апеляційної інстанцій недопустимими протоколів, складених за результатом проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), у зв`язку з порушенням стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК, а саме через невідкриття стороні захисту під час досудового розслідування ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення НСРД.
На переконання прокурора, суди необґрунтовано вказали про те, що сторона обвинувачення не вжила необхідних і своєчасних заходів для розсекречення ухвали слідчого судді, залишивши поза увагою клопотання прокурора та шість листів, адресованих апеляційному суду, стосовно розсекречення.
Крім того, відкриття ухвали слідчого судді на стадії судового розгляду в суді першої інстанції, на думку прокурора, не порушило прав сторони захисту, оскільки в цієї сторони було достатньо часу і можливостей для висловлення своїх доводів і заперечень щодо цієї ухвали. 
До того ж прокурор звертає увагу на те, що допитані в судовому засіданні свідки і сторона захисту не оспорювали і не заперечували зміст телефонних розмов і зустрічей зафіксованих у протоколах НСРД. 
Також місцевий суд необґрунтовано визнав недопустимим доказом протокол про результати контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту на тій підставі, що до матеріалів кримінального провадження не долучено відповідної постанови прокурора, залишивши поза увагою те, що вказану слідчу дію проведено стосовно ОСОБА_2 . 
Крім того, сторона захисту ні під час досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не порушувала питання про недопустимість указаного протоколу і додатків до нього через невідкриття їй постанови прокурора, а тому касатор вважає, що прав захисту в цій частині порушено не було. 
Невмотивовано, на думку прокурора, суд відхилив як докази протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_2 , пославшись на положення ст. 95 КПК, а також вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2018 року, яким підтверджено факти зустрічей ОСОБА_2 з ОСОБА_1 і те, що останній погодився за надання неправомірної вигоди вплинути на службових осіб Кропивницького ВП ГУНП. 
Як уважає прокурор, апеляційний суд не усунув порушень, допущених місцевим судом, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, не оцінив їх та не навів обґрунтованих мотивів на їх спростування. 
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_11. частково підтримав касаційну скаргу сторони обвинувачення та просив скасувати ухвалу Кропивницького апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Захисник ОСОБА_12. та виправданий ОСОБА_1 , надавши відповідні пояснення, заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Положеннями ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Як регламентовано ст. 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, щона підтвердження висунутого ОСОБА_1 обвинувачення орган досудового розслідування посилався на показання свідків ОСОБА_2 (товариша ОСОБА_1 , який одержав від ОСОБА_3 неправомірну вигоду), ОСОБА_3 (заявника), ОСОБА_5 (слідчого, який здійснював досудове розслідування стосовно ОСОБА_1 ), протоколи, складені за результатом слідчих і негласних слідчих (розшукових) дій, та інші документи, детальний зміст яких відображено у вироку.
За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов висновку, що недоведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК вчинено ОСОБА_1 .
Висновок суд обґрунтував тим, що сторона обвинувачення не надала достатніх доказів, які би підтверджували висунуте ОСОБА_1 в обвинувальному акті обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2  ст. 369-2 КК.
Зокрема, місцевий суд проаналізував показання ОСОБА_1 , який заперечив свою винуватість та вказав, що із ОСОБА_2 знайомий протягом тривалого часу, були з ним у дружніх стосунках. Підтвердив зміст їхніх телефонних розмов і зазначив, що могли спілкуватися, зокрема, з приводу продовження дозволу на зброю. Також наголосив, що ні під час телефонних розмов, ні під час особистих зустрічей, у нього із ОСОБА_2 не було ніяких домовленостей стосовно отримання від ОСОБА_3 грошей за вчинення тих чи інших дій. 
До того ж суд надав оцінку показанням свідка ОСОБА_2 , який, серед іншого, ствердив, що розмір винагороди за допомогу ОСОБА_3 він із ОСОБА_1 не обговорювали, останній не повідомляв йому про те, що необхідно буде віддячити, а сам ОСОБА_3 запропонував як подяку за допомогу у вирішенні його питання гроші в сумі 10 000 грн. Разом з цим, ОСОБА_2 не підтвердив і того, що допомога ОСОБА_1 була обумовлена отриманням неправомірної вигоди та останній погодився отримати вигоду для себе чи третьої особи і обіцяв здійснити вплив за надання такої вигоди.
Зважив суд і на показання ОСОБА_3 , згідно з якими свідку не відомо прізвище ОСОБА_1 й ніяких грошей для нього він особисто не передавав. 
Дослідив суд і письмові докази, якими сторона обвинувачення підтверджувала висунуте ОСОБА_1 обвинувачення, зокрема протоколи слідчих дій і протоколи за результатами проведення НСРД, висновки експертів, заяви і документи, які регламентують службові обов`язки старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції ПП Кропивницького ВП ГУНП України в Кіровоградській області.
Оцінивши вищевказану сукупність доказів, місцевий суд виявив те, що вони стосуються проведення слідчих дій і НСРД стосовно ОСОБА_2 і не містять доказової інформації щодо висунутого ОСОБА_1 обвинувачення. Зокрема, ці слідчі дії та протоколи за результатами проведення НСРД стосуються, наприклад, розмов ОСОБА_2 й ОСОБА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , а також вручення ОСОБА_3 грошей і їх подальше вилучення у ОСОБА_2 . 
Крім того, суд установив, що серед вищенаданого прокурором масиву доказів лише один, а саме протокол за результатами НСРД - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14 вересня 2017 року, підтверджує факт спілкування по мобільному телефону ОСОБА_2 і ОСОБА_1 06, 09 та 13 вересня 2017 року. 
Дослідивши цей протокол, місцевий суд з`ясував, що зафіксовані в ході слідчої дії розмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підтверджують обставин, про які йдеться в висунутому ОСОБА_1 обвинуваченні. У розмовах відсутні відомості стосовно ОСОБА_3 , запобіжного заходу, кваліфікації дій та будь-якого впливу. 
Разом із цим суд проаналізував спілкування ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , яке зафіксовано в інших протоколах, складених за результатами проведення НСРД, та встановив, що в них не йшлося про причетність ОСОБА_1 або іншої особи за відповідною посадою дільничного офіцера поліції до вказаного кримінального правопорушення.
Таким чином, за висновком місцевого суду, надані стороною обвинувачення письмові докази не містять відомостей про те, що ОСОБА_1 погодився або обіцяв на пропозицію ОСОБА_2 за неправомірну вигоду здійснити вплив на службову особу чи інших осіб за прийняття рішення стосовно ОСОБА_3 .
Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17) відхилив протокол слідчого експерименту від 03 березня 2018 року зі ОСОБА_2 з підстав того, що проведена слідча дія не містила ознак слідчого експерименту, а обмежувалася усними поясненнями ОСОБА_2 .
Установив суд і те, що вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_2 , яким засуджено останнього за ч. 2 ст. 369-2 КК і на який покликалася сторона обвинувачення, як на доказ не має преюдиційного значення для доказування тверджень обвинувачення у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 . 
У вироку місцевий суд навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, та дійшов обґрунтованого висновку, що сторона обвинувачення не надала допустимих, належних і достатніх доказів на підтвердження того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК вчинене ОСОБА_1 .
Такі висновки місцевого суду відповідним чином умотивовано, вони ґрунтуються на даних, належно перевірених у судовому засіданні та змістовно наведених у вироку. 
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 в апеляційному порядку, визнав висновки місцевого суду обґрунтованими і вмотивованими, навів достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
При цьому суд апеляційної інстанції частково задовольнив клопотання прокурора, дослідив надані стороною обвинувачення під час апеляційного розгляду письмові докази в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, належним чином перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_1 і слушно визнав їх такими, що не відповідають зібраним у кримінальному провадженні доказам. Апеляційний суд проаналізував указані доводи, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора, згідно з вимогами ст. 419 КПК зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, суд апеляційної інстанції для підтвердження невмотивованості доводів прокурора послався на наявні у кримінальному провадженні докази, ретельно перевірені місцевим судом, на підставі яких ОСОБА_1 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК їх оцінив та дійшов висновку про недоведеність того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 369-2 КК, вчинив ОСОБА_1 .
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх правильними. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість цих висновків, касаційна скарга прокурора не містить.
Доводи прокурора про порушення місцевим судом вимог ст. 290 КПК касаційний суд відхиляє з огляду на таке.
Як зазначалося вище, висновки суду про недоведеність винуватості ОСОБА_1 ґрунтуються на тому, що сторона обвинувачення не надала, зокрема, достатніх і належних доказів на підтвердження висунутого ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 КК.
Оцінюючи протоколи, складені за результатами проведення НСРД, суд дійшов висновку, що ними не підтверджено викладених в обвинувальному акті обставин. Таким чином, питання допустимості/недопустимості цих протоколів, у тому числі з підстав порушення ст. 290 КПК, за обставин цієї справи не має вирішального значення, а тому касаційний суд не розглядає ці доводи.
З цих же причин Верховний Суд не вважає за потрібне перевіряти доводи прокурора щодо неправильного тлумачення місцевим судом положень ч. 2 ст. 369-2 КК.
Інших доводів, які б указували на незаконність судових рішень щодо ОСОБА_1 у касаційній скарзі прокурор не навів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не встановила.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 грудня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 29 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_7                             ОСОБА_8                                  ОСОБА_9