Постанова
Іменем України
 
06 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 643/1850/20
провадження № 61-19313св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,	
відповідач - Харківська міська рада,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Харківської міської ради Харківської області на рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 листопада 2020 року у складі судді Горбунової Я. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст заявлених позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Харківської міської ради про встановлення факту родинних відносин, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . 
При зверненні до Третьої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, позивачу було видано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи та повідомлено про неможливість видати свідоцтво про прийняття спадщини за законом, оскільки в свідоцтві про народження та в паспорті було виявлено помилку в написанні прізвища « ОСОБА_3 » замість « ОСОБА_4 », у зв`язку з чим йому порадили звернутися до суду для встановлення родинного зв`язку між ним та батьком. 
Мати спадкодавця, ОСОБА_5 , фактично прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована та мешкала разом із спадкодавцем, але своїх спадкових прав не оформила.
Також вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся, ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , і належала померлій, а саме 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло та 1/4 частина, успадкована нею після смерті сина, ОСОБА_2 , проте вона не оформила своїх спадкових прав.
ОСОБА_1 зазначив, що при зверненні до Третьої харківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі ОСОБА_5 , йому було видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи та повідомлено про неможливість видати свідоцтво про прийняття спадщини за законом, оскільки з наданих до нотаріальної контори документів не можливо встановити родинний зв`язок між ним та бабусею, у зв`язку з чим йому порадили звернутися до суду для встановлення родинного зв`язку між ним та бабусею. 
В судовому порядку було встановлено факт родинних відносин між ним та його батьком ОСОБА_2 , а також між ним та його бабусею ОСОБА_5 , рішення про що були подані до Третьої харківської міської державної нотаріальної контори, однак постановою державного нотаріуса Лебедєвої Н. В. від 24 січня 2020 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки з наданих до нотаріальної контори документів не можливо встановити той факт що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та є його спадкоємцем.
Посилаючись на вищевикладене, ОСОБА_1 просив суд: 
- встановити факт того, що його бабуся ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною матір`ю його батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- встановити факт того, що ОСОБА_5 , фактично прийняла спадщину, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті свого сина ОСОБА_2 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька та бабусі.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 02 листопада 2020 року позов задоволено.
Встановлено факт того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Встановлено факт того, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , фактично прийняла спадщину, що складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті свого сина ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та після смерті бабусі ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з урахуванням наданих позивачем доказів, наявні підстави встановити, що ОСОБА_5 є рідною матір`ю ОСОБА_2 , та що ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, яка складається з 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , після смерті свого сина ОСОБА_2 .
Також місцевий суд визнав за позивачем право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька та бабусі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Харківської міської ради Харківської області оскаржила його в апеляційному порядку.
Постановою Харківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року апеляційну скаргу Харківської міської ради Харківської області залишено без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2020 року залишено без змін.
Апеляційний суд, враховуючи встановлені обставини, зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про встановлення факту родинних зв`язків та визнання за позивачем права власності на квартиру у порядку спадкування за законом.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року, Харківська міська рада Харківської області просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 318/1221/18 (провадження № 61?46942св18), від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 (провадження № 61-4683св20), від 09 червня 2021 року у справі № 751/2293/19 (провадження № 61-22430св19).
Також заявник вказує, що позивач не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували факт родинних зв`язків   ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ,  доказів про місце їх реєстрації на момент смерті ОСОБА_2 та доказів про наявність у спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_2 права власності на спадкове майно.
Доводи інших учасників справи
У грудні 2021 року  ОСОБА_1 надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відхилити доводи заявника через їх необґрунтованість, оскільки рішення суду першої та постанова апеляційного суду є законними та обґрунтованими.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1994 року, реєстраційний № НОМЕР_1 , квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.18).
Рішенням Харківської міської ради від 20 листопада 2015 року № 12/15 «Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» АДРЕСА_3 було перейменовано у АДРЕСА_4.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 .
Після їх смерті відкрилася спадщина на належні їм частки квартири АДРЕСА_1 .
Державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєвою Н. В. були заведені спадкові справи: 01 вересня 2016 року за № 59437981 після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за № 63389757 після смерті ОСОБА_5 .
Постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєвої Н. В. від 24 січня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 3/4 частки цієї ж квартири після смерті бабусі, ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яких 1/2 належала їй особисто та 1/4 (половина від частки), яка належала ОСОБА_2 , після смерті якого вона прийняла спадщину, але не оформила спадкових прав, оскільки відсутні документи, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та, як наслідок, є спадкоємицею ОСОБА_2 .
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 , яке видано повторно, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 , батько: ОСОБА_6 , мати: ОСОБА_7 (а.с.88).
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 шлюб між громадянином « ОСОБА_8 » та громадянкою « ОСОБА_9 » розірваний, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу від 05 липня 1991 року зроблено запис за № 545. Після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому « ОСОБА_4 » їй « ОСОБА_4 » (а.с.89).
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року, залишеного без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 30 квітня 2020 року, у справі № 641/6925/19 за заявою ОСОБА_1 встановлений факт родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та його рідним батьком ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою Верховного Суду від 07 вересня 2020 року за наслідками розгляду касаційної скарги Харківської міської ради Харківської області вказані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду залишено без змін.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2019 року у справі № 641/6926/19 за заявою ОСОБА_1 встановлений факт, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є бабусею ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 « ОСОБА_10 , 1924 года рождения» та « ОСОБА_5 , 1928 года рождения», зареєстрували шлюб 21 липня 1957 року, актовий запис № 911. Після реєстрації шлюбу присвоєно прізвища чоловіку « ОСОБА_4 », дружині « ОСОБА_4 ».
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 « ОСОБА_8 » народився ІНФОРМАЦІЯ_8 в місті Харкові, батьками зазначені: батько - « ОСОБА_10 », мати - « ОСОБА_11 ».
Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_9 шлюб між громадянином « ОСОБА_10 » та « ОСОБА_5 » розірвано 09 січня 1973 року, актовий запис № 16, після розірвання шлюбу присвоєні прізвища: йому « ОСОБА_4 », їй « ОСОБА_12 » (а.с.96).
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27 січня 2004 року, яка видана на ім`я ОСОБА_5 , 1928 року народження, вбачається, що разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає син ОСОБА_2 , 1958 року народження (а.с. 24, 25).
Згідно з довідкою про склад сім`ї та прописку від 26 лютого 2010 року, яка видана на ім`я ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до акту від 21 січня 1997 року про обстеження житлово?побутових умов ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , 1958 року народження, проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до статей 1261, 1262 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно зі статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що постановою державного нотаріуса Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори Лебедєвої Н. В. від 24 січня 2020 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька, ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме на 3/4 частки цієї ж квартири після смерті бабусі, ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яких 1/2 належала їй особисто та 1/4 (половина від частки), яка належала ОСОБА_2 , після смерті якого вона прийняла спадщину, оскільки відсутні документи, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та, як наслідок, є спадкоємицею ОСОБА_2 .
Відповідно до пункту 4.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства  юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.
Згідно вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. 
Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
За вимогами статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, з урахуванням встановлених судовими рішеннями родинних зв`язків між ОСОБА_1 та його батьком ОСОБА_2 , факту того, що ОСОБА_5 є бабусею позивача ОСОБА_1 , а також інших обставин справи, суди попередніх інстанцій обґрунтовано вважали доведеним факт родинних зв`язків позивача із ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , на підставі чого встановили факт родинних зв`язків батька позивача - ОСОБА_2 і ОСОБА_5 та визнали за позивачем право власності на квартиру у порядку спадкування за законом. 
Оцінюючи посилання в касаційній скарзі на неможливість визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку через відсутність в матеріалах справи довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на момент смерті останнього, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
Подібні висновки щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18), від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19 (провадження № 61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19 (провадження № 61 15380св20), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19 (провадження № 61-3620св21).
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до акту від 21 січня 1997 року про обстеження житлово побутових умов за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_5 .
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 27 січня 2004 року, яка видана на ім`я ОСОБА_5 , разом з нею за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає син ОСОБА_2 . 
Згідно з довідкою про склад сім`ї та прописку від 26 лютого 2010 року, яка видана на ім`я ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та мати ОСОБА_5 .
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 є такою, що фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2 .
Щодо доводів заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі № 318/1221/18 (провадження № 61-46942св18), від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18 (провадження № 61-4683св20), від 09 червня 2021 року у справі № 751/2293/19 (провадження № 61?22430св19) колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд в постанові від 04 листопада 2019 року у справі № 318/1221/18, розглядаючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, виснувано про те,  що, змінюючи ухвалу місцевого суду в частині правового обґрунтування підстав відмови у відкритті провадження у справі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що питання щодо права на захист підсудного має розглядатися під час кримінального провадження за правилами кримінального процесуального судочинства, у зв`язку з чим подана заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому апеляційний суд правильно виходив з того, що заявник має право звернутися до суду в порядку кримінального судочинства не із заявою про встановлення факту, а з вимогою про перегляд судового рішення у зв`язку з порушенням його права на захист.
В постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 332/3923/18, розглядаючи спір про визнання права власності в порядку спадкування за законом, викладено висновок про те, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку можливе у випадку, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, при цьому у разі, якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.
Проте, у справі, яка переглядається, державним нотаріусом відмовлено у видачі на ім`я ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, з тих підстав, що заявником не надано документів, які б підтверджували той факт, що ОСОБА_5 є матір`ю ОСОБА_2 , та, як наслідок, є спадкоємицею ОСОБА_2 .
В постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 751/2293/19, розглядаючи спір про визнання права власності у порядку спадкування на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та частину земельної ділянки, зроблено висновок про відсутність підстав для визнання за позивачем права власності на частину спірного будинку, оскільки позивач не довів, що за життя спадкоємець набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.
Оцінюючи правовідносини на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.
Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Отже, обґрунтування, наведене заявником в касаційній скарзі, не свідчить про помилковість застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, оскільки викладені в оскаржуваних судових рішеннях в цій справі висновки судів не суперечать правовим висновкам, сформульованим у вищенаведених постановах Верховного Суду.
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що суд першої та апеляційної інстанцій у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявником постановах Верховного Суду України та постановах Верховного Суду. Касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, в яких викладені висновки щодо застосування норм права, та  які не врахували суди попередніх інстанцій у цій справі.
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням відсутності повноважень у суду касаційної інстанції встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать наведеним у касаційній скарзі правовим висновкам Верховного Суду. 
Доводи касаційної скарги не впливають на правильність судових рішень, не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими. 

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Харківської міської ради Харківської області залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 02 листопада 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк