ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6235/22 Справа № 204/4144/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оздоровчо-фізкультурний центр кінезітерапії «Здоров`я нації» про зобов`язання провести розрахунок при звільнені, виплатити середній заробіток за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, грошову компенсацію за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив: стягнути з ТОВ «Оздоровчо-фізкультурний центр кінезітерапії «Здоров`я нації» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 6 857 грн. 13 коп.; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки у розмірі 3 999 грн.94 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 06 квітня 2021 року і по день постановлення рішення суду; моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 був офіційно працевлаштований у ТОВ «Оздоровчо-фізкультурний центр кінезітерапії «Здоров`я нації» на посаді помічника фахівця з фізичної реабілітації, з якої позивача було звільнено за власним бажанням 05 квітня 2021 року, без дотримання вимог діючого трудового законодавства України, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади. 05 квітня 2021 року позивача було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України наказом № 07к від 05 квітня 2021 року та в той же день було видано трудову книжку. Відповідач у день звільнення не провів з позивачем повний розрахунок при звільненні, не надав довідку про нараховану та не виплачену заробітну плату ОСОБА_1 за березень, квітень 2021 року, не виплатив компенсацію за не використану відпустку, чим порушив вимоги діючого законодавства, що регулює порядок звільнення працівника з займаної посади.
Відтак, підприємством відповідача в день звільнення не було проведено повний розрахунок відповідно до положень Кодексу законів про працю України, а при пред`явленні позивачем вимоги до відповідача виконати його обов`язок провести розрахунок при звільненні та виплатити компенсацію за не використану відпустку, останнім було безпідставно відмовлено у здійсненні цих дій. Додатково зазначає, що відповідно до довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5 та виписок з банківських рахунків позивача, відповідачем нібито було нараховано останній раз заробітну плату позивачу за березень, однак зазначені кошти на його рахунок так і не надходили.
       Зважаючи на вищевикладене позивач змушений звернутись до суду для зобов`язання відповідача виконати встановлені діючим трудовим законодавством України вимоги та покладені на нього обов`язки щодо проведення розрахунку при звільненні та виплати середній заробіток за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за березень-квітень 2021 року, а тому і підстав вважати порушеними його трудові права на час розгляду справи немає. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працював з 28 серпня 2020 року по 05 квітня 2021 року на Товаристві з обмеженню відповідальністю «Оздоровчо-фізкультурний центр кінезітерапії «Здоров`я нації» на посаді помічника фахівця з фізичної реабілітації, що підтверджується копією трудової книжки наявною в матеріалах справи (а.с. 8). 
Так, відповідно до наказу №07/к-21 від 05 квітня 2021 року (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) вирішено звільнити 05 квітня 2021 року ОСОБА_1 помічника фахівця з фізичної реабілітації за власним бажанням, по догляду за хворим членом сім`ї, згідно ст. 38 КЗпПУ (заява від 01 квітня 2021 року). Факт ознайомлення позивача з наказом від 05 квітня 2021 року свідчить його підпис на цьому наказі (а.с. 75). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з наступного.
Як вбачається із матеріалів справи, в ній не має відомостей, що на момент припинення трудового договору - 05 квітня 2021 року, відповідачем невиконанно законодавства про працю (в т.ч. в наказі про припинення трудового договору, позивачем не було зроблено не яких поміток про нездійснення відповідачем повного розрахунку, тощо), а саме, що відповідачем не здійснено всіх належних розрахунків згідно вимог ст. 116 КЗпП України. 
Згідно відомостей на виплату грошей: №ВЗП-000001 за березень 2021 року, №ВЗП-000002 за квітень 2021 року, вбачається що ОСОБА_1 отримав нарочно грошові кошти 05 квітня 2021 року у загальній сумі 7339,52 грн., що підтверджується його особистим підписом на вказаних відомостях (а.с. 53-54). Ніяких заперечень, щодо розміру позивач у відомостях №ВЗП-000001 за березень 2021 року (сума 4830,00 грн.), №ВЗП-000002 за квітень 2021 року (сума 2509,52 грн.) не зазначив.
Судом встановлено, що в день звільнення позивача ОСОБА_1 відповідач виплатив належні йому суми.
Оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за березень-квітень 2021 року, а тому і підстав вважати порушеними його трудові права на час розгляду справи немає.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Частиною третьою ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову, оскільки з ним при звільненні не були повністю проведені розрахунки, та не виплачено у повному обсязі середній заробіток за весь час затримки та по день фактичного розрахунку, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки матеріали справи містять докази того, що відповідач провів всі необхідні розрахунки з позивачем у день його звільнення, як того вимагають норми чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки розрахункам, наданим сторонами, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції належне обґрунтування доводам кожної сторони. 
Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів наявності заборгованості відповідача перед позивачем на час його звільнення позивачем, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції надано не було.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року  -  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров
Судді Е.Л. Демченко
Т.Р. Куценко