Справа № 448/1555/21                                Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б. 
Провадження № 22-ц/811/1670/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Провадження № 22-ц/811/1671/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,
секретаря: Іванової О.О.
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року та на додаткове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року адвокат Ієговська А.О. в інтересах ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної смертю батька ОСОБА_4 в розмірі 150 000 грн. 
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 13 жовтня 2020 року близько 20 год. 12 хв. по вул.Ярослава Мудрого, поблизу буд.116, що у м.Мостиська, Яворівського Львівської області, водій автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , (Відповідач), рухаючись у напрямку до центру м.Мостиська в межах своєї смуги руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який рухався по його смузі руху назустріч автомобілю. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень останній загинув на місці пригоди.
Стверджувала, що 13 жовтня 2020 року за фактом даної ДТП було внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020140000000812 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою про закриття кримінального провадження від 30 грудня 2020 року старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у Львівській області Клебанюк Т.Ю., вищевказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Вказувала, що із висновку №52/2020 від 29 жовтня 2020 року судово - медичної експертизи відомо, що причиною смерті ОСОБА_4 є травма шиї, яка виразилась переломом шийного відділу хребта з пошкодженням спинного мозку, що призвело до зупинки серцевої діяльності та дихання. Виявлені ушкодження могли утворитись від дії тупих твердих предметів, що мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, перебувають в прямому причинному зв`язку із смертю. Відповідно виявлені тілесні ушкодження які утворились, характерні при зіткненні потерпілого з автомобілем. Внаслідок смерті ОСОБА_4 , в результаті вищевказаної ДТП, дочці загиблого – Позивачці було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок Відповідача, у розмірі та з підстав викладених нижче.
Зазначала, що з урахуванням викладеного, глибини перенесених Позивачкою моральних страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати Позивачку довготривалий час, перенесених нею моральних переживань, які продовжують тривати по даний час і ніколи не закінчиться та пов`язаних з цим істотними вимушеними змінами у її життєвих стосунках, часу та зусиль, які можливо хоч частково відновлять стан її психологічного здоров`я, величину моральної шкоди Позивачка оцінює у 210 000 грн.
Також посилалась на те, що станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 була застрахована в АТ «СГ ТАС» згідно договору № АР/7952960 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно в АТ «СГ ТАС» було подано заяву про виплату страхового відшкодування пов`язане із заподіяною моральною шкодою – 60 000 грн., яка Страховиком була виплачена в повному обсязі.
Вважала, що розмір страхового відшкодування моральної шкоди виплачений Позивачці не є співмірним із фактичним розміром заподіяної моральної шкоди Позивачці, а тому остання була змушена через свого представника звернутись до суду із вищевказаним позовом.
З огляду на вищенаведене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 150 000 гривень відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька, а також 30 000 грн. судових витрат, понесених на професійну правничу допомогу.
Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , про: відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с.Глиниці, Яворівського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; жительки АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 , – 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця с.Глиниці, Яворівського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Держави судовий збір в розмірі 499 (чотириста дев`яносто дев`ять) гривень 95 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 - відмовлено.
Додатковим рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року заяву представника позивачки ОСОБА_3 , – адвоката Заставного Романа Андрійовича, - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя с.Глиниці, Яворівського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; жительки АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ,, документально підтверджені, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень.
Вищезгадані рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що ОСОБА_1 з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди прибув до сім`ї ОСОБА_4 та надавав матеріальну допомогу щодо його поховання проведення похорону, а також покрив всі супутні витрати, які повідомляли йому рідні загиблого.
Вказує. що враховуючи таку поведінку ОСОБА_1 та відшкодування витрат йому було надано розписку, що жодних претензій до нього не мають. Дана розписка була написана в присутності ОСОБА_3 її матір`ю ОСОБА_5 ..
Крім того зазначає, що ОСОБА_5 є колишньою дружиною померлого та не мала права отримувати матеріальну допомогу від ОСОБА_6 , однак таку отримала
Звертає увагу суду що водій відповідач на момент настання ДТП був тверезий та з повною відповідальністю віднісся до випадку, що мав місце 13 жовтня 2020 року та надав матеріальну допомогу.
Також вказує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнутий оскаржуваним рішенням в сумі 15 000 грн. є необгрунтованним оскільки представником позивача жодного доказу не зібрано і не надано і в жодне судове засідання в м. Мосгиська представник позивача не прибув, оскільки засідання проводилися в режимі відео-конференції.
Просить рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року  скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з з  ОСОБА_7  на користь ОСОБА_3 30 000 грн. відшкодування моральної шкоди , завданої смертю батька. Додаткове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 22 вересня 2022 року, є дата складення повного судового рішення – 03 жовтня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.
Судом та матеріалами справи встановлено щощо Позивачка по справі є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .
Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 відомо, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 56 років внаслідок наступних обставин.
13 жовтня 2020 року близько 20:12 год., по вул.Ярослава Мудрого, поблизу буд.116, що у м.Мостиська, Яворівського району Львівської області, водій автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , (Відповідач), рухаючись у напрямку до центру м.Мостиська в межах своєї смуги руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який рухався по його смузі руху назустріч автомобілю.
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , загинув на місці пригоди.
Того ж таки дня, а саме: 13 жовтня 2020 року, за фактом даного ДТП було внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12020140000000812 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
В процесі досудового розслідування по кримінальному провадженню №12020140000000812 було проведено ряд експертиз.
Згідно висновку судово-токсикологічної експертизи №3696/2020-т від 23 жовтня 2020 року у крові Відповідача не виявлено: етилового, метилового, пропілового, бутилового амілового спиртів.
Як вбачається з висновку №52/2020 від 29 жовтня 2020 року при судово-медичній експертизі причиною смерті ОСОБА_4 , є травма шиї, яка виразилась переломом шийного відділу хребта з пошкодженням спинного мозку, що призвело до зупинки серцевої діяльності та дихання. Виявленні ушкодження могли утворитись від дії тупих твердих предметів, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, перебувають в прямому причинному зв`язку із смертю. Враховуючи виявлені тілесні ушкодження, наявні ознаки загального струсу тіла можна прийти до висновку, що дані ушкодження могли утворитись при зіткненні потерпілого, при цьому потерпілий міг перебувати у вертикальному або близькому до нього положенні. При експертизі крові сечі трупа ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в кількості - 4,00 ‰.
Як вбачається із висновку судово автотехнічної експертизи №6740 від 26 листопада 2020 року, транспортний засіб – автомобіль марки «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у технічно справному стані.
З висновку № 6770 від 26 листопада 2020 року судової транспортно-трасологічної експертизи місце наїзду автомобіля марки «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішохода ОСОБА_4 розташоване в межах правої смуги руху проїзної частини вул.Ярослава Мудрого в м.Мостиська, Яворівського району Львівської області.
Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №6995 від 24 листопада 2020 року, при заданих вихідних даних вибрана водієм ОСОБА_1 швидкість руху 50 км/год., з технічної точки зору, відповідала видимості дороги у напрямку руху, яка складала 49,9 м., оскільки при такій видимості дороги значення допустимої швидкості руху складає величину біля 63...76 км/год. У заданій дорожній ситуацій водій ОСОБА_1 повинен був з технічної точки зору, керуватися вимогами п.п.1.5; 1.10 (в частині значення терміну небезпека для руху»); 12.3 ПДР України, у відповідності до яких вказаний водій повинен був із моменту виникнення небезпеки для руху (з моменту, виявлення пішохода в світлі фар свого автомобіля) - негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу. При заданих вихідних даних водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування (як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих, віддалі). Оскільки при заданих вихідних даних водій ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_4 шляхом своєчасного застосування гальмування, тому немає підстави стверджувати, що, з технічної точки зору, дії водія ОСОБА_1 не відповідали вимогам п.п. 1.5; 1.10 (в частиш значення термін «небезпека для руху»); 12.3 ПДР України. При заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що пішохід ОСОБА_4 знаходився на проїзній частині дороги та те, що його видимість наставала на такій віддалі для водія автомобіля «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_1 , яка вже була недостатньою для уникнення наїзду.
30 грудня 2020 року згідно постанови старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у Львівській області Клебанюка Т.Ю. від 30 грудня 2020 року вищевказане кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діях Відповідача складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Дана постанова оскаржена не була, про що в судовому засіданні не заперечувала сторона Позивача.
Підставою для закриття кримінального провадження були ті обставини, що причиною настання даної ДТП є та обставина, що пішохід ОСОБА_4 появився на смузі руху для водія ОСОБА_1 на такій відстані, яка вже була недостатньою для своєчасного гальмування та уникнення наїзду, а тому в діях водія – Відповідача не встановлено порушень вимог ПДР, які перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням описаної вище дорожньо-транспортної пригоди.
В діях Відповідача, відсутній склад кримінального правопорушення, оскільки під час досудового розслідування не встановлено порушень ним вимог правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу.
Сторона Позивача просить стягнути з Відповідача моральну шкоду в розмірі 150 000 грн., завдану смертю батька ОСОБА_4 , внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки – автомобіля марки «Volkswagen Transporter Т5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , котрим в момент дорожньо-транспортної пригоди керував ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними рішенням, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частина 2 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Тобто, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (стаття 1187 ЦК України).
Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (стаття 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (стаття 1193 ЦК України).
Згідно частини 2 статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
З обставин справи, які знайшли своє підтвердження наявними в матеріалах письмовими доказами, встановлено, що Відповідач, керуючи автомобілем, а відтак здійснюючи діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого такий від отриманих трав помер на місці події.
Як з`ясовано в ході судового розгляду, у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 13.10.2020 року, не було встановлено обставин непереборної сили або умислу ОСОБА_4 .
Стороною Відповідача не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин непереборної сили або умислу такого. Відсутні такі докази і в матеріалах справи.
У постанові Верховного Суду від 10.01.2019 у справі №500/2095/15-ц визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи, завдана нею шкода відшкодовується, зокрема, якщо шкоду завдано ушкодженням здоров`я, життю внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Наявність вини заподіювача шкоди не вимагається. А відтак, відсутність вини водія та закриття кримінального провадження відносно нього, в даному випадку Відповідача не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у Відповідача виник обов`язок з відшкодування завданої шкоди, в даному випадку стороні Позивача, як потерпілій особі.
Положеннями статті 23 ЦК України визначено - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
У пункті 3 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно пункту 9 даної Постанови зазначено, що суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Європейський суд з прав людини вказує, що перше речення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) вимагає від держав, серед іншого, запровадження законодавчих та адміністративних механізмів, спрямованих на забезпечення ефективного стримування загроз праву на життя у контексті як державної, так і приватної діяльності, під час здійснення якої право на життя може опинитися під загрозою (рішення у cправі «Енерюлдіз проти Туреччини»). Якщо порушення права на життя чи тілесну недоторканість не здійснюється навмисно, позитивне зобов`язання за статтею 2 Конвенції щодо створення ефективної судової системи не обов`язково вимагає надання кримінально-правового засобу правового захисту в кожному випадку (рішення у справі «Во проти Франції»).
Ґрунтуючись на природно-правових засадах розумності й добросовісності, суд бере до уваги вразливість становища позивачів, ступінь важливості для їх предмета спору та, відповідно, необхідність вияву суб`єктами правозастосування особливої сумлінності при розгляді справи цієї особи.
При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.
З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.
В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі» зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.
Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).
З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована в АТ «СГ «ТАС» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АР №7952960 від 31 липня 2020 року.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування.
Матеріалами справи встановлено, що Позивачці ОСОБА_3 , на підставі заяви такої за №82182/56/2021/53 від 12 серпня 2021 року АТ «СГ «ТАС» відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплачено відшкодування страхової виплати в розмірі 60 000 гривень, що стверджується копією повідомлення АТ «СГ «ТАС», котрий міститься при матеріалах справи.
Інший розмір моральної шкоди, яка заподіяна Позивачці та визначена грішми, враховуючи наведені вище вимоги Закону, покладається на Відповідача.
За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку наявність підстав для відшкодування позивачці ОСОБА_3 стороною Відповідача моральної шкоди, завданої загибеллю батька ОСОБА_4 у розмірі в розмірі 60 000 грн. і такий розмір відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості,
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач надавав матеріальну допомогу щодо поховання загиблого та отримав розписку на підтвердження такого відшкодування від колишньої дружини померлого не заслуговують на увагу оскільки у відповідності до статті 1201 НК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання. одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.
Щодо тверджень  ОСОБА_1  що з загиблого стягувались аліменти на утримання позивача правові відносини щодо стягнення аліментів на утримання Позивачки до досягнення нею повноліття, складалися поза участю останньої, адже сторонами даних правовідносин були її батьки. Крім того, судове рішення про стягнення з загиблого аліментів на утримання доньки не позбавляло його можливості, окремо надавати своїй доньці матеріальну допомогу та моральну підтримку.
Крім цього, позивачем при поданні позовної заяви було враховано, що Страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування, адже, позовні вимоги ОСОБА_3 заявлено виключно на різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, відтак доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року слід зазначити наступне.
З метою надання професійної правничої допомоги у судовій справі №448/1555/21 між ОСОБА_3 та Адвокатським об`єднанням «Автопоміч Україна» укладено Договір про надання професійної правничої (правової) допомоги №376/Д063744 від 28 жовтня 2020 року (надалі - Договір).
Клієнту згідно умов Договору було надано правову допомогу. На виконання вимог?ч.З ст.137 ЦПК України, надано детальний опис робіт (наданих послуг).
Заявлений розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони.
Доводи Відповідача викладені в апеляційній скарзі, а саме: що позов частково визнавали, не зібрано і не надано жодного доказу, в жодне судове засідання в м. Мостиська представник Позивача не прибув і судові засідання проводилися в режимі ВКЗ, не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого додаткового рішення суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Мостиського районного суду Львівської області від 31 травня 2022 року та додаткове рішення Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2022 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.