Головуючий у І інстанції  Українець В.В.	
Провадження №  22-ц/824/5717/2022	 	 	 	                                          Доповідач у 2 інстанції  Матвієнко Ю.О.	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
     19 вересня 2022 року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2020 року КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та просило про його задоволення, посилаючись на те, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору.
Відповідно до Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 593 грн. 42 коп. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 15 501 грн. 42 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 4 092 грн.) за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, позивач набув право вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 593 грн. 42 коп.
Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).
Позивач у позові посилався на те, що заборгованість відповідача за спожиті послуги до 01 травня 2018 року складається з:
- 15 501 грн. 42 коп. - заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення;
- 4 092 грн. - заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води;
- 1 136 грн. 42 коп. - інфляційна складова боргу;
- 832 грн. 59 коп. - три проценти річних.
З 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».
КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг  централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).
Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про виконання послуг позивачем.
Відповідач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. При цьому відповідач своєчасно не сплачував за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, у результаті чого утворилась заборгованість за послуги з централізованого опалення, яка станом на 01 березня 2020 року складає 45 710 грн. 32 коп. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 35 375 грн. 06 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 10 335 грн. 26 коп.).
Таким чином, заборгованість відповідача за спожиті послуги з 01 травня 2018 року складається з:
- 35 375 грн. 06 коп. - заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення;
- 10 335 грн. 26 коп. - заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води;
- 1 063 грн. 88 коп. - інфляційна складова боргу;
- 1 235 грн. 38 коп. - три проценти річних.
Зважаючи на те, що відповідач не погасив існуючу заборгованість у добровільному порядку, позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення цієї заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року позов задоволено частково. 
Стягнуто з  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ, вул. площа Івана Франка, 5, код ЄДРПОУ 40538421) заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 15 501 грн. 42 коп., заборгованість за спожиті до 30 квітня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 4 092 грн., інфляційну складову боргу в сумі 1 136 грн. 42 коп., три проценти річних у сумі 832 грн. 59 коп., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 35 375 грн. 06 коп., заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 10 335 грн. 26 коп., інфляційну складову боргу в сумі 1 063 грн. 88 коп., три проценти річних у сумі 1 235 грн. 38 коп. та 2 102 грн. судового збору.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилався на те, що справа розглянута судом без його участі, він не був повідомлений належним чином про розгляд справи, оскільки не отримував ні копії позовної заяви з додатками, ні копії ухвали про відкриття провадження, у зв`язку із чим був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву. 
Крім того, відповідач у скарзі посилався на те, що договір між ним та позивачем не укладався, а його квартира обладнана лічильником споживання гарячої води, з показників яких вбачається, що відповідач даними послугами не користувався, відтак нарахована йому позивачем заборгованість є непідтвердженою належними доказами. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача представник позивача КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» Боката А.В. просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, як законне та обґрунтоване. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки ціна позову в даній справі (69 572,00грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.    
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судомпершої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору (а.с.12-14).
Відповідно до Додатку № 1 та Додатку № 2 до договору цесії позивач набув право вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 19 593 грн. 42 коп. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 15 501 грн. 42 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у сумі 4 092 грн.) за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15, 16).
Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, затвердженого Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також в газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511) (а.с.17).
Судом також встановлено, що відповідач, який є споживачем наданих йому послуг за адресою: АДРЕСА_1 , неналежним чином виконує свої обов`язки по оплаті за надані йому послуги з централізованого опалення та/або гарячого водопостачання, у зв`язку із чим у нього перед позивачем утворилась заборгованість за період з 01 травня 2018 року, яка складається з: 35 375 грн. 06 коп. заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та 10 335 грн. 26 коп. заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову та стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості, яка виникла у зв`язку із неналежним виконанням ним обов`язків по оплаті за надані йому позивачем житлово-комунальні послуги.
Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.
Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання таких послуг, регулюються як нормами ЦК України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актами, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.
Частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-VІ) передбачене право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами договору на надання таких послуг.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 цього Закону такому праву прямо відповідає обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до положень частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції Закону від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ) споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно із пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630, регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (далі - виконавець), і фізичною та юридичною особою (далі - споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.
За змістом пунктів 18, 30 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем неналежним чином виконувався обов`язок по оплаті наданих йому позивачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про  задоволення позову та стягнення заборгованості у визначеному позивачем розмірі, який відповідачем спростований не був.
Правильним є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача  інфляційної складової боргу та 3% річних в обчисленому позивачем розмірі, оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, яке виникло з обов`язку відповідача оплачувати позивачу надані йому послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Тому, вимога позивача про стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних відповідає діючому закону та обґрунтовано задоволена судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Оскільки в судовому засіданні було встановлено та доведено факт неналежного виконання відповідачем обов`язків по своєчасній оплаті за надані йому позивачем житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилась заборгованість, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про стягнення цієї суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.      
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води не спростовують законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, оскільки споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору, а факт надання послуг відповідачем не спростований.
Щодо доводів скарги про наявність у квартирі відповідача лічильника гарячої води, показники якого не були враховані позивачем при визначенні розміру заборгованості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі (або всі) квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю та які не мають квартирних засобів обліку (у разі обладнання всіх квартир квартирними засобами обліку - споживачі, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку виконавцю), оплачують послуги згідно зпоказаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями всіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, та споживачами, які не зняли та не передали показання квартирного засобу обліку води виконавцю, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку (Постанова КМУ від 21.07.2005 №630).
Плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання у таких випадках:
у разі відсутності засобів обліку води, встановлених у квартирі (будинку садибного типу);
у разі несправності квартирних засобів обліку, що не підлягає усуненню, з моменту її виявлення;
у разі відсутності у виконавця показань квартирних засобів обліку за розрахунковий період.
Відповідно до п. 14 Постанови КМУ № 630 показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів. Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 8 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що засоби вимірювальної техніки можуть застосовуватися, якщо вони відповідають вимогам щодо точності, регламентованим для таких засобів, у встановлених умовах їх експлуатації. Засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати напрокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію.
Крім того, згідно ст. 17 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» періодична повірка, обслуговування та ремонт (у т.ч. демонтаж,транспортування і монтаж) вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання теплової енергії та води в квартирах (приміщеннях) будинку, здійснюються за рахунок власників таких вузлів обліку.
При цьому, з відповідними документами щодо повірки лічильника по гарячому водопостачанню відповідач до позивача не звертався.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , детально відображає нарахування, оплату, споживання, діючий тариф, а тому є належним та допустимим та відповідає нормам ст.ст. 76-81, 95 ЦПК України та доводить споживання відповідачем таких послуг у вказаному обсязі.
Факт підключення будинку за вищевказаною адресою до централізованого опалення та постачання гарячої води в спірний період підтверджується нарядами, які наявні в матеріалах справи, копією акту про прийняття теплового вузла на облік, копією акту про готовність вузла комерційного обліку до роботи та копією оформленими відомостями обліку споживання теплової енергії мешканців будинку АДРЕСА_1 . Тобто, підключення будинку до мереж централізованого опалення та постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем.
Вищенаведене свідчить про те, що послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в квартирі    АДРЕСА_1 в період виникнення заборгованості надавались в повному обсязі, відтак позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати спожитих послуг. При цьому слід зазначити, що відповідач не звертався до позивача із заявами з приводу неправомірного нарахування йому заборгованості, без врахування показників лічильників, встановлених у його квартирі.
Необгрунтованими є і доводи скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині розгляду справи за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи, оскільки згідно абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, обов`язковою підставою для скасування рішення є розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі, якщо таке повідомлення є обов`язковим), тобто ця підстава, передбачена п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, застосовується в разі розгляду справи з викликом сторін в судове засідання. Натомість дана справа є малозначною і судом була розглянута у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи, відтак доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності доказів належного повідомлення відповідача про розгляд справи не є обов`язковою підставою для скасування рішення, однак можуть бути підставою для його скасування, якщо вони призвели до неправильного вирішення справи (абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України), що не встановлено апеляційним судом при перевірці законності та обгрунтованості оскаржуваного судового рішення. 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; законності та обґрунтованості рішення суду ці доводи не спростовують.   
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.          
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 17 листопада 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
 
Суддя-доповідач:                                     
 
Судді: