ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/644/22  Номер провадження 22-ц/814/3145/22	Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л.В.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 грудня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача   Дорош А.І.
Суддів:    Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі:  Коротун І.В. 

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року, ухвалене суддею Максименко Л.В., повний текст складено - 29 липня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Гадяцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2022 року представник ОСОБА_1 – адвокат Рой І.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно свідоцтва про право власності ОСОБА_1 належить житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровано її місце проживання та ОСОБА_3 . Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у вказаному будинку з 2015 року, проживає у м. Ростов – на – Дону Російської Федерації, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується його паспортом. У 2015 році ОСОБА_3 звільнив житловий будинок, особистих речей там не зберігає, витрат по утриманню будинку не несе, хоча лишається зареєстрованим у ньому. Вказує, що така ситуаціє завдає їй труднощі, оскільки ОСОБА_1 не може оформити субсидію та утримувати будинок у належному стані.

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року позовну заяву залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у спірній квартирі, так як ним була отримана повістка у судове засідання, а три наявні акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї не є належними та беззаперечними доказами, ґрунтуються на припущеннях та суперечливих даних, на яких не може ухвалюватися рішення суду. Клопотань про допит свідків від позивача до суду не надійшло. Надана в якості доказу ксерокопія документу на ім`я  ОСОБА_3 , виданого в РФ, не може бути прийнята судом до уваги в якості доказу, оскільки до цього часу за обліковими даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб відповідач є громадянином України, 17.04.2015 р. вдруге документований паспортом громадянина України і є постійно зареєстрованим з 2006 року за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстрація ОСОБА_3 у м. Ростов - на - Дону РФ не є достатнім доказом про його постійне місце проживання на даній території та постійну відсутність більше року за місцем реєстрації за адресою АДРЕСА_1 . За наведених обставин відповідач в установленому законом порядку мав знятися з реєстрації та військового обліку в Україні, після чого отримувати громадянство РФ та реєстрацію на території Росії. Крім цього, позивач не надала доказів того, що вона є одноосібним власником будинку в адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Рой І.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що добровільно відповідач не має можливості знятися із реєстрації, оскільки проживає в Росії та не має паспорта громадянина України, а тому позивач вимушена звернутися до суду із даною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. ОСОБА_3 не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач з 2015 року не сплачує комунальні послуги, ніякої участі в утриманні будинку не приймає. Добровільно знятися із реєстрації на проживання у будинку позивача не бажає, внаслідок чого порушуються права власника житла. Позивач не має змоги належним чином здійснювати своє право власності на житловий будинок, так як у цьому їй чинить перешкоди відповідач, осквільки він зареєстрований як проживаючий у будинку позивача, хоча фактично не проживає у ньому. Реєстрація ОСОБА_3 в житловому будинку порушує права позивача як власника житла на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю та перешкоджає в оформленні субсидії на оплату комунальних послуг, вартість яких розраховується, в тому числі, і виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Допомоги в оплаті комунальних послуг ОСОБА_3 не надає.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання до апеляційного суду 05.12.2022 року не з`явилися учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток та повідомлень на офіційну електронну адресу у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 118,120), ОСОБА_3 повідомлений шляхом оголошення на сайті Судова влада. Представником ОСОБА_1 – адвокатом Рой І.В. подано клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом про Державну реєстрацію прав (а.с. 11,12).

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_3 ,1974 р.н. (а.с. 48).

Згідно довідки Гадяцької міської ради за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 14).

На підтвердження позовних вимог у якості доказів ОСОБА_1 надала до суду акти обстеження домоволодіння від 11.08.2021 р., 22.11.2021 р. та 08.02.2022 р. на предмет проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що відповідач не проживає за даною адресою з 2015 року (а.с. 15-20).
За результатами розгляду справи по суті позовних вимог, суд першої інстанції критично оцінив надані докази, так як акти від 11.08.2021 р. та 22.11.2021 р. складені одноособово депутатом міської ради ОСОБА_4 і не містять жодної інформації щодо наявності чи відсутності особистих речей відповідача у будинку, поштової кореспонденції і т.п., на підставі яких зроблено висновки. Не містить такі дані і акт від 08.02.2022 року, тому невідомо, з яких джерел особи, які складали акти, взяли інформацію про відсутність ОСОБА_3 за вищевказаною адресою з 2015 року.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що перший акт уповноваженою особою складено 11 серпня 2021 року, отже факт відсутності ОСОБА_3 за місцем проживання вперше зафіксовано у серпні 2021 року, а позов надійшов до суду у травні 2021 року. Таким чином факт відсутності ОСОБА_3 за місцем реєстрації зафіксовано за менший період, ніж рік.

Крім цього, суд першої інстанції зазначив, що не доведено факт постійної відсутності відповідача у спірному домоволодінні протягом року, оскільки додано акти лише за три місяці: серпень, листопад 2021 року та 8 лютого 2022 року, поміж тим, між фіксаціями даного факту були значні проміжки часу. Крім цього, ОСОБА_3 отримав повістку у судове засідання, призначене на 14 червня 2022 року за місцем своєї реєстрації (а.с. 61).

З врахуванням вказаного, суд першої інстанції зазначив, що в обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що відповідач зареєстрований у будинку, проте, не проживає у ньому з 2015 року, оскільки виїхав за кордон. Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач без поважних причин більше року не проживає у будинку, так як ним була отримана повістка в судове засідання, а три наявні акти не є належними та беззаперечними доказами, ґрунтуються на припущеннях та суперечливих даних, на яких не може ухвалюватися рішення суду.

Інших належних доказів в обґрунтування позову, крім зазначених вище, позивач суду не надала.

Клопотань про допит свідків від позивача до суду не надійшло. Надана в якості доказу ксерокопія документу на ім`я ОСОБА_3 , виданого в РФ, не може бути прийнята судом до уваги в якості доказу, оскільки до цього часу за обліковими даними відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб відповідач є громадянином України, 17.04.2015 року вдруге документований паспортом громадянина України і є постійно зареєстрованим з 2006 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім цього, позивач вказала, що реєстрація у домоволодінні її сина позбавляє можливості отримувати субсидію, однак, при цьому не надала доказів, що саме з цих підстав їй відмовлено в отриманні субсидії та що вона не користується відповідними пільгами.

Позивачем не доведено порушення її прав власника на житловий будинок тим, що там зареєстрований, але не проживає відповідач. Судом також не встановлено наявність спору, який би існував між сторонами процесу та потребував судового захисту.

Таким чином, судом не встановлено нагальної суспільної необхідності для застосування таких обмежень права на повагу до житла, які зазначені у позовній заяві, а матеріали справи не містять наявних обставин, які б дали право визнати відповідача особою, що втратив право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Предметом даного спору є визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК ).

Відповідно до ст.1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. 

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.

Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись через свого представника адвоката Рой І.В. до суду з даним позовом, посилалася на ту обставину, що відповідач є членом її сім`ї, не проживає в спірній частині житлового будинку понад один рік, у 2019 році набув громадянство Російської Федерації, зареєстрував місце свого проживання у м. Ростов - на – Дону, де фактично і проживає, тому просила визнати його таким, що втратив право користування спірним жилим будинком.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту.

Згідно матеріалів справи та встановлено колегією суддів, що відповідач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1 , з 2006 року він значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , проте, з 2015 року фактично у ньому не проживає, оскільки виїхав за межі території України, 04 вересня 2019 року зареєстрував своє місце проживання в м. Ростов-на-Дону РФ та 05.11.2019 року отримав паспорт громадянина РФ, з місця реєстрації на території України у встановленому порядку його не знято. На підтвердження вказаних обставин суду надано акти обстеження домоволодіння від 11.08.2021 р., 22.11.2021 р. та 08.02.2022 р. на предмет проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , з яких вбачається, що відповідач не проживає за даною адресою з 2015 року.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність належних доказів на підтвердження обставин фактичного не проживання відповідача ОСОБА_3 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , понад 1 рік.

Крім того, колегія судді враховує, що відповідач ОСОБА_3 не заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки з 2019 року є громадянином РФ, постійно проживає в м. Ростов-на-Дону, має квартиру, родину, роботу в РФ, що вбачається з його заяви від 05.07.2022 року, поданої до суду першої інстанції (а.с. 75). 

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов є обгрунтованим та доведеним, відповідач ОСОБА_3 підлягає визнанню судом таким, що втратив право користування жилим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , так як він не проживає в цьому жилому будинку постійно більше року без поважних причин, будь-яких доказів проживання та користування відповідачем спірним житлом суду не надано, надані позивачем докази не спростовані.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно п. 3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплачено судовий збір у розімірі 992,40 грн (а.с. 21,25) та при подачі апеляційної скарги – 1488,60 грн. (а.с. 109,111), а всього 2481 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . 

       Керуючись ст. ст. 367 ч.1,2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 19 липня 2022 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: виконавчий комітет Гадяцької міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       
Повний текст постанови складено 05 грудня 2022 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                 В. М. Триголов