Постанова
Іменем України
 
14 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 334/4126/20
провадження № 61-5918св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , підписану представником ОСОБА_4 , на рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у складі судді Турбіної Т. Ф. та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , неповнолітньої ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, і виселення.
На обґрунтування позову вказував, що йому на праві особистої приватної власності належить однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , яку він придбав за договором купівлі-продажу на електронних торгах 24 лютого 2020 року за 162 570,15 грн. Підстава виникнення права власності свідоцтво від 25 березня 
2020 року, видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л. С., зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 532.
Зазначена квартира належала на праві особистої приватної власності боржнику ОСОБА_6 26 травня 2020 року за участю представників ОСББ «Трансформаторщик 6» позивачем було здійснено входження до квартири, у якій було виявлене певне майно та невідомий чоловік, який документи не надав та відмовився назвати прізвище та інші анкетні дані. За цією подією було складено акт розкриття дверей квартири від 26 травня 2020 року.
Відповідач ОСОБА_2 самоправно вселився до спірної квартири 10 липня 
2020 року. Також під час продажу квартири 03 лютого 2020 року в ній була зареєстрована неповнолітня дочка боржника ОСОБА_6 - ОСОБА_3 , 
2003 року народження. Тобто, ОСОБА_2 і неповнолітня ОСОБА_3 були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , в той час, коли квартира належала на праві особистої приватної власності попередньому власнику квартири ОСОБА_6 . Їх право на реєстрацію та користування квартирою є похідним від права власності ОСОБА_6 на вказану квартиру.
У зв`язку з продажем квартири на електронних торгах 24 лютого 2020 року ОСОБА_6 втратила право власності на квартиру, а отже з цього часу 
ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_3 також втратили право на користування, володіння квартирою і на реєстрацію у цій квартирі. Проте ці особи з реєстраційного обліку за адресою квартири після її продажу не знялись і виявляють намір надалі проживати в належній позивачу квартирі проти його волі та бажання.
Реєстрація та проживання відповідачів в належній позивачу на праві особистої приватної власності квартирі існує всупереч волі власника та створює йому перешкоди в користуванні, володінні та розпоряджанні належною квартирою. Після припинення права власності ОСОБА_6 на квартиру позивач не укладав з відповідачами будь-яких угод щодо їх подальшого проживання та реєстрації в спірній квартирі. ОСОБА_2 та неповнолітня ОСОБА_7 не належать до кола власників квартири.
З огляду на викладене ОСОБА_1 просив усунути йому перешкоди у реалізації права власності на належну квартиру шляхом визнання ОСОБА_2 і неповнолітньої ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселити їх з квартири.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою АДРЕСА_2 .
Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 та виселено їх із зазначеної квартири.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що 
ОСОБА_1 як новий власник, який придбав спірну квартиру в установленому законом порядку на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки відповідачі, право користування спірною квартирою яких було похідним від прав колишнього власника квартири ОСОБА_5 , відмовляються виселятися з неї та зніматись з реєстраційного обліку. Таким чином, порушене право позивача, як нового законного власника спірної квартири, підлягає захисту в обраний спосіб, а саме усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів із належної йому на праві власності квартири, яку відповідачі займають без законних на те підстав.
Аргументи учасників справи
27 червня 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
відповідно до норм ЦК України та ЖК УРСР виселення відповідачів як членів сім`ї колишнього власника без надання їм іншого житла не допускається;
у кожній конкретній справі про виселення необхідним є дотримання балансу інтересів сторін;
беручи участь у електронних торгах щодо продажу спірної квартири позивач повинен був об`єктивно передбачати існування прав на спірну квартиру у інших осіб, фактично взяв на себе такі ризики.
Рух справи
Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. Цією ж ухвалою зупинено виконання рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
У липні 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про закриття касаційного провадження у справі у зв`язку зі смертю особи, яка подала касаційну скаргу ( ОСОБА_2 ). До заява позивач додав копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 від 12 липня 2022 року.
З метою перевірки обставин, викладених у заяві ОСОБА_1 , листом судді Верховного Суду витребувано у Запорізького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) витяг з актового запису про смерть ОСОБА_2 .
У серпні 2022 року на адресу суду від Запорізького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно - Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) надійшла копія актового запису про смерть ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України). 
Якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, то у разі смерті або оголошення померлою фізичної особи, яка була стороною у справі, суд зупиняє провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 251 ЦПК України) до залучення до участі у справі правонаступника (пункт 1 частини першої статті 253 ЦПК України). 
Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив (частина друга статті 55 ЦПК України).
Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
У випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які звернулися із позовною заявою або до яких пред`явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 6 частини першої статті 186 ЦПК України), а у разі, коли провадження у справі вже відкрито, - закриває таке провадження (пункт 7 частини першої статті 255 ЦПК України). Проте, якщо суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи-сторони у спорі чи припинення юридичної особи-сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для його скасування в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі (частина третя статті 377 ЦПК України). Аналогічно не можна скасувати у касаційному порядку повністю чи частково із закриттям провадження у справі законне й обґрунтоване рішення суду першої або апеляційної інстанції (частина третя статті 414 ЦПК України).
Оскільки спірні правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і його виселення,не допускають правонаступництва, провадження у справі в частині позовних вимог до нього підлягає закриттю.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справа 
№ 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зроблено висновок, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). […] Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься 
в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 
1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар […] У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. […] Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 
1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […] при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору».
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, 
а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
«Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається:
ОСОБА_2  вселився до спірної квартири на законних підставах (за згодою колишнього власника ОСОБА_5 ). Вказаний відповідач був зареєстрований за адресою спірної квартири з 24 липня 1997 року;
іншого зареєстрованого за ним на праві власності нерухомого майна
ОСОБА_2 не мав;
ці обставини позивач повинен був передбачати (розуміти) під час купівлі квартири на електронних торгах;
суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки позбавлення 
 ОСОБА_2 права користування квартирою на предмет пропорційності в контексті передбачених статтею 8 Конвенції принципів, дотримання балансу інтересів сторін спору та факту відсутності у  ОСОБА_2 іншого житла;
 
За таких обставин суди зробили передчасний висновок про задоволення позову 
в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, та виселення  ОСОБА_2 зі спірної квартири.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
За таких обставин оскаржені судові рішення в частині позовних вимог 
 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і його виселення, не можуть вважатись законними та обґрунтованими. Тому оскаржені судові рішення підлягають скасуванню у вказаній частині позовних вимог із закриттям провадження у справі у цій частині позову в зв`язку із смертю ОСОБА_2 після подання ним касаційної скарги і до касаційного перегляду справи, оскільки спірні правовідносини в цій частині позову не допускають правонаступництва.
Колегія суддів враховує те, що оскарженими судовими рішеннями також задоволено позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та її виселення. При цьому, ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , не скористалась своїм правом на подання касаційної скарги, приєднання до касаційної скарги. Така процесуальна поведінка відповідача та її законного представника свідчить про їх згоду з рішеннями судів попередніх інстанцій. 
Аналіз аргументів касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_2 не навів переконливих доводів того, яким чином оскаржені судові рішення в частині усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та її виселення, порушує його права та інтереси за умови, що 
ОСОБА_3 , в інтересах якої діяла ОСОБА_5 , не оскаржила рішення судів попередніх інстанцій, тобто погодилася з ними. Тому рішення судів попередніх інстанцій в частині позовних вимог, які пред`явлені до ОСОБА_3 , необхідно залишити без змін.
При цьому заява ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі у зв`язку зі смертю особи, яка подала касаційну скаргу ( ОСОБА_2 ) задоволенню не підлягає, оскільки норми процесуального законодавства не містять такої підстави для закриття касаційного провадження у справі як смерть особи, яка подала касаційну скаргу.
З огляду на результат касаційного розгляду, виконання рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року у нескасованій частині підлягає поновленню.
Керуючись статтями 255, 409, 410, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі відмовити.
Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і його виселення, скасувати.
Закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні, володінні і розпорядженні квартирою шляхом визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, і його виселення.
Рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і її виселення, залишити без змін.
Поновити виконання рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 
21 жовтня 2021 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, володінні та розпорядженні квартирою шляхом визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і її виселення.
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 21 жовтня 2021 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 15 червня 2022 року в скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	В. І. Крат	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко	
 	  І. О. Дундар  	
 	Є. В. Краснощоков   М. М. Русинчук