УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/2585/21 Головуючий у 1-й інст. Василенка Р.О. 
Категорія 58 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря судового засідання Кузьменко А.О.
з участю представників сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Василенко Р.О.
у цивільній справі №935/2585/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила визнати недостовірною та такою, що порушує права позивачки на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації інформацію, поширену в заяві (скарзі) від 21.03.2021 року, та зобов`язати відповідача спростувати вказану інформацію, шляхом подання відповідного письмового звернення; стягнути 60000 грн. моральної шкоди за розповсюдження недостовірної інформації, вирішити питання судових витрат. В обґрунтування поданого позову зазначала, що вона працює інженером в Хорошівському РЕМ АТ «Житомиробленерго». У 2001 році одружилася з ОСОБА_3 , з яким після 8 років перебування у шлюбі, розлучилася та мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2005 року народження та ОСОБА_5 , 2006 року народження. Діти залишились проживати та перебувають під піклуванням позивачки. Вказує, що поруч з нею в смт.Хорошів Житомирського району Житомирської області проживають її племінник та племінниця, які допомагають у разі необхідності, зокрема, щодо догляду за її дітьми. Відповідач ОСОБА_2 та її колишній чоловік ОСОБА_6 шлюбні відносини розірвали відповідно до рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 10.12.2020 у справі №935/2220/20. Після розірвання шлюбу позивач та ОСОБА_6 стали проживати разом в цивільному шлюбі. Позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 подала скарги до наступних установ: служби у справах дітей Хорошівської селищної ради, служби у справах дітей Житомирської обласної адміністрації, Хорошівського РЕМ АТ «Житомиробленерго», Хорошівського ліцею №2 Житомирської області, в яких зазначила інформацію, що не відповідає дійсності. Зокрема поширювала неправдиві відомості стосовно особистого життя позивачки та щодо неналежного виконання останньою батьківських обов`язків відносно своїх неповнолітніх дітей. ОСОБА_2 надсилала образливі повідомлення нецензурного характеру на мобільний телефон позивачки через мобільний додаток «Viber» та SMS-повідомлення, телефонувала на робочий номер телефону Хорошівського РЕМ, а також поширювала образливу та негативну інформацію стосовно її особистого життя в мережі «Фейсбук», а також серед співробітників та колег за її місцем роботи. Вважала, що сума у 60 000,00 грн. є мінімальною для відшкодування її душевних страждань, відтак розумною та справедливою. 
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що інформація яка була поширена відповідачкою щодо неї, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення нею загальновизнаних правил співжиття, прийнятих у суспільстві, вимог та принципів етики і моралі, та є такою, що порушує її немайнові права. Вважає, що поширена інформація не є оціночним судженням. Протиправність дій відповідача також полягає в направленні на номер телефона апелянта SMS повідомлень і повідомлень на мобільний онлайн – додаток Viber, в яких висловлювала на її адресу образи негативного змісту з погрозами застосувати насильство, принижуючи позивачку, як людину, як жінку і матір, принижуючи честь і гідність. Вважає, що вказані дії спричинили їй моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях і переживаннях. Вона отримала емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги та страху за своє здоров`я. На думку апелянта, суд першої інстанції в своєму рішенні фактично не надав оцінки вказаним обставинам і тим правовідносинам, які склалися і потребують судового захисту. Крім того вказує, що в порушення вимог ст.278 ЦПК України вона як позивач не отримала копії відзиву відповідача на позовну заяву. 
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  звернулася до суду з вимогою про визнання недостовірної та такої, що порушує її права на повагу до гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 в зверненні від 21.03.2021 року, адресатами якого зазначено: Служба у справах дітей Хорошівської селищної ради, служба у справах дітей Житомирської області, Хорошівський РЕМ АТ «Житомиробленерго», Хорошівський ліцей №2 Житомирської області, а саме:
- ОСОБА_7 розлучена та на даний час періодично проживає з ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 дуже часто, як правило у нічний час, а також на вихідні, покидає своїх неповнолітніх дітей, залишаючи їх без нагляду та приїздить до ОСОБА_6 у м.Коростишів»;
-«Коли ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебувають разом з дітьми то вони обмежують їх права: закривають кімнати у будинку так, щоб діти мали доступ лише до своїх кімнат»;
-«Мені відомо, що ОСОБА_7 , як мати, не контролює, коли діти повертаються ввечері додому. 21 серпня 2020 року ОСОБА_7 залишила одного із синів прооперованого в лікарні та поїхала разом з ОСОБА_6 , який на той час був одружений»;
-«Також діти неодноразово були свідками того, як ОСОБА_6 привозив їх матір, ОСОБА_7 , в нетверезому стані посеред ночі»;
-«Водночас, ОСОБА_6 , коли приїжджає додому до дітей, здійснює моральне насильство над ними і каже, що буде проживати в будинку, подобається їм це чи ні»;
-«У 20-х числах липня 2021 року ОСОБА_7 на тиждень залишила дітей без нагляду та поїхала з ОСОБА_6 відпочивати до моря. Восени вони також їздили відпочивати на Закарпаття. У цей час діти жили вдома самі, без догляду. Неповнолітні самостійно збиралися до школи, готували їжу та доглядали за собою».
Просила зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену відносно позивача розповсюджену відповідачем недостовірну інформацію шляхом подання останньою до Служби у справах дітей Хорошівської селищної ради, служби у справах дітей Житомирської області, Хорошівського РЕМ АТ «Житомиробленерго», Хорошівського ліцею №2 Житомирської області письмового звернення наступного змісту: Мною,  ОСОБА_2 , в заяві (скарзі) від мого імені від 21.03.2021 року, були поширені недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме те, що: « ОСОБА_7 розлучена та на даний час періодично проживає з ОСОБА_6 у АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 дуже часто, як правило у нічний час, а також на вихідні, покидає своїх неповнолітніх дітей, залишаючи їх без нагляду та приїздить до ОСОБА_6 у м.Коростишів»; «Коли ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебувають разом з дітьми, то вони обмежують їх права: закривають кімнати у будинку так, щоб діти мали доступ лише до своїх кімнат»; «Мені відомо, що ОСОБА_7 , як мати, не контролює, коли діти повертаються ввечері додому. 21 серпня 2020 року ОСОБА_7 залишила одного із синів прооперованого в лікарні та поїхала разом з ОСОБА_6 , який на той час був одружений»; «Також діти неодноразово були свідками того, як ОСОБА_6 привозив їх матір, ОСОБА_7 , в нетверезому стані посеред ночі»; «Водночас, ОСОБА_6 , коли приїжджає додому до дітей, здійснює моральне насильство над ними і каже, що буде проживати в будинку, подобається їм це чи ні»; « У 20-х числах липня 2021 року ОСОБА_7 на тиждень залишила дітей без нагляду та поїхала з ОСОБА_6 відпочивати до моря. Восени вони також їздили відпочивати на Закарпаття. У цей час діти жили вдома самі, без догляду. Неповнолітні самостійно збиралися до школи, готували їжу та доглядали за собою».
Відповідно до відповіді служби у справах дітей Хорошівської селищної ради від 07.03.2021 №163, зазначено, що спеціалісти у справах дітей провели обстеження умов проживання родини ОСОБА_1 та прийшли до висновку, про відсутність ознак безвідповідального батьківства, безпритульності, бездоглядності дітей, що підтверджується актом обстеження житлово-комунальних умов проживання від 26.03.2021 та листом щодо надання інформації на адвокатський запит Служби у справах дітей Житомирської обласної державної адміністрації від 10.08.2021.
Відповідно до довідки від 22.09.2021 року, наданої ВП №4 Житомирського РУП ГУНП у Житомирській області, та відповідно до повідомлення від 02.04.2021 року вказано, що з ОСОБА_3 було проведено профілактичну бесіду, щодо недопущення вчинення протиправних дій, зокрема образ, відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Так, статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію і таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справи Lingens v. Austria, De Haes and Gijsels v. Belgium, Goodwin v. The United Kingdom), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації свободи кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.
Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. Тоді як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.
Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11).
Враховуючи п.п.12,15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 18 названої вище постанови, обов`язок довести, що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові прав.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
В пункті 16 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
В разі звернення особи до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
В даному випадку судом встановлено, що зі змісту звернення ОСОБА_2 від 21.03.2021 року вбачається, що заявник звернулась до Служби у справах дітей Хорошівської селищної ради та служби у справах дітей Житомирської області, оскільки вважала, що в діях ОСОБА_1 наявна недопустима поведінка, яка могла б зашкодити дітям останньої, для проведення перевірки та з метою впливу на ОСОБА_1 зі сторони уповноважених осіб служби у справах дітей та є реалізацією свого права на звернення, відповідно до статті 40 Конституції України та Закону України "Про звернення громадян", що саме по собі не може вважатись поширенням недостовірної інформації.
Згідно наданих доказів у їх сукупності суд зробив обгрунтований висновок, що у зверненнях ОСОБА_2 використовувала вирази: «як правило», «у нічний час», «мені відомо», які за мовно-стилістичним характером відповідають оціночним судженням. Крім того викладені твердження ОСОБА_2 , є її конституційним правом на звернення до уповноважених органів виконавчої влади та місцевого самоврядування. Дана інформація, яка поширена у зверненні до Служби у справах дітей є висловлюванням, яке не містить фактичних даних, є її суб`єктивною думкою, а тому не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості, тому є оціночним судженням.
Не заслуговують на увагу та не спростовують правильність висновків суду доводи апеляційної скарги в тій частині, що вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди в частині направлення на її адресу образливих повідомлень та розміщення інформації про її особисте життя в мережі «Фейсбук» підлягають задоволенню на підставі ч.1ст.275 ЦК.
ОСОБА_2 у своєму відзиві не заперечувала факт вказаних у позові листувань, зокрема засобами мобільного додатку «Viber».
Так, за змістом ч.1 ст.275 ЦК фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
У відповідності до п.3 п.5 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 N1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв`язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також у приниженні честі, гідності та ділової репутації фізичної особи.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (стаття 1167 ЦК України).
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. 
При цьому суди повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Оскільки в даному випадку позивач не підтвердила належними і допустимими доказами протиправну поведінку щодо себе відповідачки і завдання їй такими діями моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у позові.
Суд апеляційної інстанції також не встановив доказів, які б свідчили про умисне вчинення відповідачкою будь-яких неправомірних дій щодо позивачки, встановлених судовим рішенням або законом. 
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.
Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 27 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         Судді: