Дата документу 05.10.2022 Справа № 314/5761/19

Запорізький апеляційний суд

Єдиний унікальний № 314/5761/19                 Головуючий у 1-й інстанції Мануйлова Н.Ю. 
Провадження №22-ц/807/1128/22                                        Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
05 жовтня 2022 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Крилової О.В.,
Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Вільнянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос» у особі представника – адвоката Щасливого Олексія Романовича на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вільнянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос» про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,–

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року позивач звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Вільнянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос» про визнання протиправним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову зазначено, що з 2009 року позивач працював у Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі «Колос» на посаді тренера-викладача відділення футболу. 
Наказом № 2 від 18.10.20219 його було звільнено з посади за угодою сторін згідно з п.1 ст.36 КЗпП України з 31 жовтня 2019 року. Із вказаним наказом позивача було ознайомлено 11 листопада 2019 року, в той же день видано трудову книжку. 
Підставою для звільнення позивача виступає його особиста заява від 18.10.2019 р. про звільнення за угодою сторін. Втім позивач стверджує, що він не мав наміру та бажання на припинення трудового договору, оскільки він не подавав таку заяву роботодавцю в жодний спосіб. Проте позивач не спростовує той факт, що текст зазначеної заяви написано особисто ним під тиском керівництва організації Відповідача, без визначення дати. Позивач також доводить, що рукописний текст дати "18.10.2019" написано іншою особою. Вказаний факт у подальшому було підтверджено висновками почеркознавчої експертизи. Отже, відсутність належної його згоди на звільнення, не надає правові підстави вважати наявність його наміру звільнитись за угодою сторін.
Позивач звертає увагу суду, що у день звільнення – 31.10.2019 відповідачем були грубо порушені норм законодавства про працю, а саме не була видана трудова книжка та письмово не повідомлено про нараховані суми, належні йому при звільнені.
На обґрунтування поважності причини пропуску строку для звернення до суду із цим позовом, позивач зазначає, що після отримання наказу № 2 від 18.10.2019 він письмово звернувся до органів Держпраці щодо незаконності процедури його відсторонення від роботи з подальшим звільненням. 04 грудня 2019 року отримав відповідь із зазначенням порушень відповідачем законодавства про працю, та роз`ясненням про його права на звернення до суду. Однак, ОСОБА_1 з 02 по 16 грудня 2019 року хворів, що є об`єктивною непереборною обставиною. Тому після покращення його стану здоров`я він відразу звернувся за правничою допомогою та підготовлений позов подав до суду 19 грудня 2019 року, зі сплином незначного проміжку часу. 
У зв`язку з незаконним звільненням просить стягнути належну йому заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по час винесення рішення – 28 грудня 2021 року у розмірі 116 817,26 грн. Також, ставить питання щодо стягнення з відповідача сплачену суму в розмірі 16 474,80грн. за проведення почеркознавчої експертизи.
З огляду на зазначене вважає, що його позов є об`єктивним, закріплений належними та допустимими доказами, та просить суд задовольнити його у повному обсязі.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2021 року позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ № 2 від 18 жовтня 2019 року про звільнення ОСОБА_2 , з посади тренера-викладача відділення футболу в Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі «Колос». 
Поновлено ОСОБА_3 на посаді тренера-викладача відділення футболу у Вільнянській міській дитячо-юнацькій спортивній школі «Колос».
Стягнуто одноразовоз Вільнянської міської дитячо-юнацькій спортивної школи «Колос». на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року по 28 грудня 2021 року в розмірі 116 817,26, за вирахуванням податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто одноразовоз Вільнянської міської дитячо-юнацькій спортивної школи «Колос» на користь ОСОБА_3 сплачену суму за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 16 474,80 грн. 
Стягнуто одноразово з Вільнянської міської дитячо-юнацькій спортивної школи «Колос» на користь держави суму судового збору в розмірі 1 536,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Вільнянська районна дитячо-юнацька спортивна школа «Колос» у особі представника – адвоката Щасливого Олексія Романовича подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.Висновок суду про те, що заява ОСОБА_1 від 18.10.2019 не визначає конкретної дати звільнення, спростовується змістом цієї заяви, за якою позивач просив його звільнити з відпрацюванням двох тижнів. Зазначене не може свідчити про протиправність процедури звільнення ОСОБА_1 .
Апелянт стверджує про недоречність посилання суду на Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій із зазначенням строків зберігання документів від 12.04.2012 № 578/5 (далі – Перелік № 578/5), оскільки даний перелік не є нормативно-правовим актом зобов`язального характеру. Тобто, такий акт не є таким, що зобов`язує вести та складати документи, які ним передбачені. Перелік наводить лише приблизне коло та класифікацію документів, якими можуть оформлятись ті чи інші питання діяльності підприємства, установи чи організації. Фактично, в даному випадку, заяву про звільнення ОСОБА_1 було надано безпосередньо відповідальній особі з рук в руки. Тому, висновки суду про зворотне є неспроможними.
Відповідачем зазначено, що позивач не спростував факту власноручного написання заяви про звільнення, а заперечував лише проти того, що він не ставив дату на цій заяві.
Апелянт заперечив й щодо обґрунтованості висновків судової експертизи, пояснюючи це тим, що почеркознавче дослідження проводилося не з питання виконання підпису, а з питання виконання дати, тобто, цифр, а не тексту.
Також у скарзі апелянт посилається на поверхневість висновку суду про поважність причин пропуску позовної давності при зверненні ОСОБА_1 із позовом до суду та на безпідставність допуску представника позивача – адвоката Ткаченко Н.С. до участі у справі з огляду на незазначення у ордері реквізитів укладеного договору про надання правничої допомоги ОСОБА_1 ..
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив проти доводів апелянта, посилаючись на їх безпідставність. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду – без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання звільнення таким, що порушує вимоги чинного законодавства та обґрунтованості заявлених позивачем вимог.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Судом встановлено, що відповідно до наказу по Вільнянській районній дитячо-юнацькій спортивній школі (ДЮСШ) «Колос» від 31.08.2009 № 217 та згідно з особистою заявою позивача, останнього з 01 вересня 2009 року було прийнято на посаду тренера-викладача відділення футболу.
За наказом по Вільнянській районній ДЮСШ «Колос» від 18.10.2019 № 2 ОСОБА_1 з 31 жовтня 2019 року було звільнено з посади тренера-викладача відділення футболу за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача виступає особиста заява ОСОБА_1 .
Відповідно до табелю обліку робочого часу за жовтень 2019 року, останнім робочим днем позивача і днем звільнення є 31 жовтня 2019 року.
У зв`язку із відстороненням позивача від виконання своїх трудових обов`язків останній 07 листопада 2019 року звернувся до ГУ Держпраці у Запорізькій області, про що свідчить відповідна заява.
Листом ГУ Держпраці у Запорізькій області від 04.12.2019 № 08/02.8-05/10489 розглянуто звернення позивача щодо порушень Вільнянською районною ДЮСШ «Колос» процедури та підстав звільнення останнього, яким виступають наступні факти.
У день звільнення позивачу не була видана належно оформлена трудова книжка, що є порушенням положень ст.47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення).
Крім того, відповідачем у порушення положень ч.1 ст. 116 КЗпП України не було повідомлено позивача про нараховані суми, належні йому при звільнені перед виплатою зазначених сум, що не було спростовано відповідачем. 
За результатами проведення заходу державного контролю органами Держпраці було складено акт на усунення виявлених порушень, директору Вільнянської районної ДЮСШ «Колос» видано припис.
Акт від 29.11.2019 за № ЗП3859/574/АВ виконано інспектором праці ГУ Держпраці у Запорізькій області Єременко М.К., який фіксує порушення Вільнянською районною ДЮСШ «Колос» норм законодавства про працю, а саме положень ст.ст.47,83 та 116 КЗпП України. Вказаний акт оформлено у відповідності до норм чинного законодавства. На час розгляду справи цей акт ніким не скасовано, не оскаржено та не визнано незаконним.
Листом від 01.11.2019 № 108 відповідач пропонував позивачу отримати трудову книжку, зазначивши часи прийому.
Листом від 11.11.2019 № 116 відповідач відповів на звернення ОСОБА_1 та роз`яснив, що його було звільнено згідно з наказом № 2 від 18.10.2019 на підставі його особистої заяви.
В той же день, 11 листопада 2019 року, позивача було ознайомлено із оспорюваним наказом, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_1 . Також, позивачу надано копію цього наказу та видано його трудову книжку.
Для встановлення наявності волевиявлення, наміру та бажання позивача на розірвання трудового договору, що має суттєве значення для розгляду цієї справи, у судовому засіданні позивач заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи,обґрунтовуючи це тим, що дата на заяві про звільнення написана не його рукою та взагалі поставлена іншою особою та відмінним чорнилом. 
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.12.2020 було задоволено клопотання позивача, та у цій справі призначено судову почеркознавчу експертизу, яку доручено експертам Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз. У зв`язку із чим провадження у справі зупинено до отримання висновку експертизи. Витрати на проведення експертизи покладено на позивача.
Ухвалою суду від 24.05.2021 було відновлено провадження у цій цивільній справі та справу призначено до розгляду. 
За даними висновку експертів Дніпровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 24/25/26-21, проведення судової експертизи доручено комісії експертів у відповідному складі. Всі визначені експерти мають кваліфікаційний клас судового експерта, та дійсність їх свідоцтв підтверджено. Всі члени комісії експертів попереджені про кримінальну відповідальність за статями 384 та 385 КК України.
Висновки почеркознавчої експертизи свідчать про те, що рукописні записи, якими виконаний текст заяви ОСОБА_1 , датованої 18 жовтня 2019 року та цифровий рукописний запис "18.10.2019" виконано різними особами.
В ході апеляційного перегляду справи ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 червня 2022 року у Головного управління ДПС у Запорізькій області витребувано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, довідку, розрахунки тощо про суми виплачених доходів та утриманих податків щодо ОСОБА_1 
30 червня 2022 року на адресу Запорізького апеляційного суду відГоловного управління ДПС у Запорізькій області надійшли відомості про суми доходів ОСОБА_4 за період з 4 кварталу 2019 року по 4 квартал 2021 року (т.2 а.с.48–51).
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, в тому числі: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно доположень пункту1частини першоїстатті 36КЗпП України,підставами припиненнятрудового договорує угода сторін. Припинення трудового договору з цих підстав застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.
За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору з цих підстав не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника, оскільки така вимога діє лише при звільненні за власним бажанням (ст. 38). При цьому день закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
В Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. №9 зазначається, що однією з підстав припинення трудового договору є волевиявлення його сторін щодо звільнення за угодою (домовленістю) сторін. Звільнення за угодою сторін дозволяє роботодавцю і працівнику уникнути трудових спорів, пов`язаних із розірванням трудового договору за іншими підставами з ініціативи роботодавця. Ці обставини вимагають визначеної у законі процедури досягнення домовленості сторін щодо звільнення за цією підставою, та й взагалі щодо взаємного волевиявлення сторін договору щодо підстав його припинення.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.12.2019 (справа № 752/12431/17) та від 15.07.2020 (справа № 752/12431/17).
Твердження апелянта щодо неправомірності висновків суду в частині відсутності конкретної дати звільнення у заяві від 18.10.2019 не узгоджуються із наведеними вище нормами трудового законодавства.
Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 вересня 2022 року (справа № 263/13926/17), пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.
З урахуванням наведеного колегія зауважує, що визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.
Необґрунтованими є доводи апелянта щодо неправомірності висновків суду першої інстанції в частині посилання на положення Переліку № 578/5, оскільки твердження в апеляційній скарзі про передачу заяви ОСОБА_1 від 18.10.2019 з рук в руки відповідальній особі є голослівними та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Наведені в апеляційній скарзі аргументи щодо необґрунтованості висновків почеркознавчої експертизи відхиляються судом апеляційної інстанції з урахуванням наступного. 
Вказаний експертний висновок підготовлений особами, які є атестованими судовими експертами – ОСОБА_5 має третій кваліфікаційний клас судового експерта, вищу юридичну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальностями 1.1 «Дослідження почерку та підписів», 2.1. «Дослідження реквізитів документів», 2.3. «Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів», стаж експертної роботи з 2009 року; ОСОБА_6 має третій кваліфікаційний клас судового експерта, вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальностями 2.1. «Дослідження реквізитів документів», 2.3. «Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів», стаж експертної роботи з 2008 року; ОСОБА_7 має третій кваліфікаційний клас судового експерта, вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта за спеціальністю 2.2. «Дослідження матеріалів документів», стаж експертної роботи з 2009 року.
Судові експерти були повідомлені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України (т.1 а.с.114).
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції при ухваленні рішення у цій справі правомірно керувався висновком експертів, складеного 26 квітня 2021 року № 24/25/26/21 комісією експертів Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз як належним та допустимим доказом у цій справі.
Разом з тим колегія зауважує, що Вільнянська районна дитячо-юнацька спортивна школа «Колос`під час розгляду справи судом першої інстанції не заявляла клопотань про проведення повторної експертизи на підставі ст. 113 ЦПК України. Між тим, в порядку п. 12 ч. 1 ст. 353 ЦПК України відповідачем не оскаржено ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 01.12.2020 про призначення експертизи окремо від рішення суду у цій справі.
Колегія суддів не може погодитися із твердженнями відповідача, згідно з якими сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути зменшена з врахуванням заробітку, який ОСОБА_1 отримував на посаді керівника гуртка Семенівського сільського будинку культури Комунальної установи «Центр культури і дозвілля» Павлівської сільської ради, оскільки п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», на який посилається апелянт, ґрунтується на неправильному застосуванні положень ч. 2 ст. 235 КЗпП, оскільки викладені в ньому роз`яснення були зроблені з урахуванням вимог закону, зокрема ч. 3 ст. 117 КЗпП України, яку виключено на підставі Закону України № 3248-15 від 20 грудня 2005 року. 
З урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить до висновку про те, що при звільненні позивача відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства, що мало наслідком порушення трудових прав ОСОБА_1 .
Зважаючи на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України, а тому наявні підстави для скасування наказу про звільнення позивача, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року по 28 грудня 2021 року в розмірі 116 817,26 грн.
Інші доводи апеляційної скарги є неспроможними з огляду на їх безпідставність; такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої ін станції.
Верховний Суд звертає увагу судів на те, що за змістом статті 4 цієї Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII, тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві, а отже, доводи заявника про те, що позивач не довела незаконності свого звільнення не може бути підставою для відмови у задоволення позову, оскільки такий висновок суперечить принципу розподілу тягаря доказування у трудових справах.
Відповідач не спростував позовних вимог ОСОБА_1 , крім посилань на заяву про звільнення, яку власноручно написав позивач, і яка, на думку відповідача, є єдиним належним і допустимим доказом правомірності звільнення позивача за угодою сторін. Однак, позивач звернувся до суду з даним позовом, де надав аргументовані і логічні пояснення, чому він написав таку заяву, яка не відповідає його волевиявленню.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі – Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу resjudicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилаються скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Вільнянської районної дитячо-юнацької спортивної школи «Колос» залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 грудня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 24 жовтня 2022 року.

Головуючий,

Судді: