Постанова                                      
Іменем України
07 вересня 2022 року
м. Київ
 
справа № 288/539/15
провадження № 61-508св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічними позовами) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_4 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_5 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 2019 року у складі судді 
Рудник М. І. та постанову Житомирського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Галацевич О. М., Павицької Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що 17 серпня 2005 року між банком та 
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 41 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 0,92% на місяць, строком користування до 15 серпня 2025 року.
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з кожним окремо, були укладені договори поруки. 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, станом на 02 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 40 269,63 євро, яка складається із: 33 147,29 євро - тіло кредиту; 4 128,72 євро - проценти; 1 630,24 євро - комісія за користування кредитом; 1 363,38 євро - пеня.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору від 17 серпня 2005 року неукладеним. 
 
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 зазначила, що в період укладення кредитного договору вона була дружиною ОСОБА_1 , а тому повинна була надати свою згоду на отримання чоловіком кредиту, що зроблено не було. Вважає, що кредитний договір із зазначеними в ньому умовами так і не був укладений з огляду на недосягнення сторонами всіх істотних його умов. Банк зобов`язаний був зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), а відсутність таких даних у договорі свідчить про порушення чинного законодавства. Крім того, кредитний договір не містить графіку платежів.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання поруки припиненою, з огляду на пропуск банком шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, з моменту настання строку виконання основного зобовязання.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до 
АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання кредитного договору неукладеним. 
 
Позовна заява мотивована тим, що у кредитному договорі не зазначено загальну (сукупну) вартість кредиту, реальної процентної ставки та абсолютного значення його подорожчання, що свідчить про неузгодженість сторонами істотних умов договору.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області                      від 10 жовтня 2019 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
 
Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 серпня 2005 року у розмірі 8 053,92 євро з кожного, що в гривневому еквіваленті за курсом 25,25 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає по 
203 361,63 грн з кожного. В решті позовних вимог відмовлено.
 
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову мотивовано тим, що позичальник не виконує зобов`язань за кредитним договором, не повертає наданий йому кредит із нарахованими на нього відсотками, у зв`язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення з відповідачів у рівних частинах. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та  
ОСОБА_4 про визнання кредитного договору неукладеним, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, про що свідчить підпис позичальника. Умови договору його сторонами виконувалися протягом тривалого часу. При цьому визнання договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами. Згода дружини позичальника  ОСОБА_4 на укладення договору та отримання кредитних коштів була одержана. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про припинення поруки, суд першої інстанції виходив із того, що у договорі поруки встановлено строк його дії - 5 років з моменту настання строку виконання основного зобов`язання. Оскільки термін кредитування сторони узгодили до 15 серпня 2025 року, вимогу до боржника та поручителів банк направив 
10 лютого 2015 року, у судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості пред`явив 09 квітня 2015 року, тобто в межах п`ятирічного строку дії поруки, а тому відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 жовтня 
2019 року скасовано в частині вимог за позовом АТ КБ «ПриватБанк» та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.
 
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                        ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з кожного поручителя окремо, на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 40 269,63 євро, що в гривневому еквіваленті за курсом 25,25 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 02 квітня 2015 року складає 1 016 808,16 грн. В решті рішення суду залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невиконання позичальником умов кредитного договору, однак помилково стягнув заборгованість із позичальника та поручителя у рівних частинах, оскільки у даному випадку діє солідарна відповідальність і суму заборгованості слід стягнути у повному обсязі з позичальника та з кожного окремо поручителя у солідарному порядку. В частині вирішення зустрічних позовних вимог висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення цих вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди стягнули з відповідачів заборгованість, розмір якої є значно завищеним та не відповідає матеріалам справи. Суди не звернули уваги на те, що позичальником за весь час користування кредитом було повернуто 63 000 євро, які банк незаконно розподіляв на погашення комісії, а не на погашення заборгованості за кредитом та процентами. Отже, суди не встановили реальний розмір заборгованості за кредитним договором, з урахуванням сум, які були повернуті позичальником. Також суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що кредитний договір не містить усіх істотних умов, які вимагаються чинним законодавством. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» заборонено кредитодавцю встановлювати будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У квітні 2021 року від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 12 травня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2021 року зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 363/1834/17.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2022 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
17 серпня 2005 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 15 серпня 2025 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 49 173,74 євро на такі цілі: 41 000 євро - на купівлю квартири; 4 100 доларів США - на оплату страхових платежів особистого страхування; 4 073,74 євро - на оплату страхових платежів страхування нерухомості. Погашення заборгованості за кредитом та відсотками здійснюється щомісячно у період з 10 до 15 число кожного місяця у сумі 580,30 доларів США. Процентна ставка за кредитом становить 0,92% на місяць. Також позичальник сплачує банку комісію у розмірі 0,5 від суми виданого кредитну плюс 0,37% від суми виданого кредиту щомісячно (пункт 1.1 договору).
 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , з кожним окремо, були укладені договори поруки.
 
Відповідно до наданого АТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, станом на 02 квітня 2015 року у позичальника перед банком утворилася заборгованість у розмірі 40 269,63 євро, яка складається із: 33 147,29 євро - тіло кредиту; 
4 128,72 євро - проценти; 1 630,24 євро - комісія за користування кредитом; 1 363,38 євро - пеня.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк»
 
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
 
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, врахувавши мету правочину, відносини між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, установивши, що 
ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором від 17 серпня 2005 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 40 269,63 євро, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення цієї заборгованості солідарно з ОСОБА_4 .
 
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
 
Банк надав докази на підтвердження виконання ним умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, однак позичальник не надав доказів про повернення кредиту у строки та розмірі, передбачених кредитним договором.
 
Доводи касаційної скарги про неправильність розрахунку кредитної заборгованості, з огляду на неправомірність дій банку щодо нарахування комісії попри заборону, встановлену Законом України «Про захист прав споживачів» та Законом України «Про банки і банківську діяльність», є помилковими.
 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
 
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України).
 
Відповідно до статті 6 цього кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
Установлено, що у пункті 1.1 кредитного договору від 17 серпня 2005 року сторони погодили плату позичальником комісії за управління кредитом у розмірі 0,5% від суми виданого кредиту одноразово у момент надання кредиту плюс 0, 37% від суми виданого кредиту щомісячно.  
 
Оскільки кредитним договором передбачена плата позичальником комісії за управління кредитом, тому банк правомірно нараховував таку комісію і в рахунок її погашення направляв частково кошти, які сплачувалися позичальником.
 
Верховний Суд зауважує, що зазначене положення кредитного договору не є недійсним в силу закону та не визнавалося судом недійсним, отже презумцію правомірності цього положення спростовано не було (стаття 204 ЦК України).
 
У постанові від 13 липня 2022 року (справа № 363/1834/17) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного до 13 січня 2006 року, щодо встановлення додаткової плати (комісії) за обслуговування споживчого кредиту є оспорюваною (частина перша статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час його укладення, частина третя статті 215 ЦК України). Таку умову суд може визнати недійсною, зокрема через невідповідність частині першій статті 203 ЦК України (пункту 6 частини першої статті 3, частині третій статті 509 ЦК України, частині першій статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» у вказаній редакції, частині третій статті 55 Закону № 2121-III).
 
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України № 3795-VI від 22 вересня 
2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
 
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Оскільки між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 
до 13 січня 2006 року (17 серпня 2005 року) і до внесення змін до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а вимог про визнання недійсним пункту 1.1 договору про сплату комісії не ставилося, то банк правомірно нараховував комісію, отже, загальний розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідає його положенням.
 
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 .
 
Згідно з частинами першою, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.
 
У статті 640 ЦК України встановлені додаткові критерії, за якими договір може визнаватись укладеним.
 
Крім вимог про узгодження сторонами істотних умов, висуваються вимоги до форми договорів або щодо виконання певних умов (дій), які становлять сам зміст цих договорів.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
 
Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).
 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).
 
Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.
 
Установивши, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 626-628 ЦК України, та дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання кредитного договору неукладеним. 
 
Щодо обраного  ОСОБА_4 способу захисту права - визнання правочину неукладеним
 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
 
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша та друга статті 640 ЦК України).
 
Згідно з частиною другою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
 
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.
 
Установивши часткове виконання позичальником умов кредитного договору від 17 серпня 2005 року, суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту - визнання кредитного договору неукладеним не узгоджується із вимогами закону.
 
Частиною другою статті 410 ЦПК України встановлено, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Наведене свідчить, що рішення судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 по суті правильними, тому підстави для їхнього скасування відсутні.
 
Крім того, переглядаючи судове рішення в межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд зауважує, що ця касаційна скарга подана 
ОСОБА_4 на захист своїх прав, а не прав інших осіб, зокрема ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .
 
Отже, вимоги касаційної скарги про відмову у задоволенні первісного позову до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 не стосуються прав і інтересів заявника.
 
Зазмістом статті 400 ЦПК України суд касаційноїінстанції не має права перевірятизаконність рішення щодоосіб, які скаргуна таке рішенняне подавали. Цевідповідає основоположним принципамцивільного процесуального права- диспозитивності й змагальності процесу, томуособи, які берутьучасть у справі, самі визначаютьсвою процесуальну поведінку.
 
За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про незаконність стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 колегією суддів не беруться до уваги, оскільки такі особи до суду касаційної інстанції із скаргою на судові рішення не зверталися, а матеріали касаційного провадження не містять доказів стосовно надання ними повноважень  ОСОБА_4 на представлення їх інтересів у суді касаційної інстанції.
 
Судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 також не переглядаються, оскільки в цій частині не оскаржуються 
ОСОБА_4 .
 
Крім того, оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення судових рішень без змін, то не підлягає до задоволення заява ОСОБА_4 про зупинення виконання цих судових рішень.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення. 
 
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області 
від 10 жовтня 2019 року та постанову Житомирського апеляційного суду 
від 09 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович