ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/16548/21  Номер провадження 22-ц/814/2778/22	Головуючий у 1-й інстанції Подус Г.С.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 жовтня 2022 року 	м.Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у м.Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником – адвокатом Солонинкою Світланою Петрівною,
на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року, постановлене суддею Подус Г.С. (повний текст складено 17 січня 2022 року),
у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
в с т а н о в и в:
28.10.2021 АТ «Універсал Банк» звернулося в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав позову зазначає, що 16.12.2017 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Універсал Банк» із метою отримання банківських послуг «Monobank», у зв`язку із чим підписав Анкету-заяву до договору про надання банківських послуг, яка разом із Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Із підстав неналежного виконанням відповідачем кредитних зобов`язань у порядку та строки, визначені умовами кредитного договору про надання банківських послуг «Monobank», просить стягнути із позичальника на користь банку заборгованість станом на 13.09.2021 у розмірі 44 135,60 грн.; а також судові витрати у розмірі 2 270,00 грн.
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29.12.2021 позов АТ «Універсал Банк» задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 16.12.2017 у розмірі 30 495,60 грн. та 1 893,06 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. 
Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не доведено обізнаність позичальника із умовами кредитування в частині нарахування відсотків та пені, а тому зарахування банком частини сплачених відповідачем коштів на їх погашення суперечить умовам кредитного договору та підлягає вирахуванню із розміру боргу, заявленому позивачем до стягнення.
Відповідач, в особі представника – адвоката Солонинки С.П., оскаржив рішення суду першої інстанції до Харківського апеляційного суду. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду в частині задоволених вимог позову скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Вважає оскаржуване судове рішення постановленим із порушенням вимог ч.6 ст.81 ЦПК України, оскільки у справі відсутні належні докази на підтвердження розміру кредитного ліміту, встановленого на поточний рахунок, спеціальним засобом якого є платіжна картка «Monobank», а також відомості про рух коштів по картці з 16.12.2017 по 13.09.2021. 
При цьому наданий позивачем розрахунок заборгованості не вважає належним та достовірним доказом підставності позову, оскільки він повністю залежить від волевиявлення та дій банку, який може вносити будь-які зміни в такий розрахунок.
Зазначає, що анкета-заява, підписана відповідачем, не містить істотних умов кредитування, а в заяві відсутні будь-які дані стосовно наміру оформлення кредиту, суми кредитного ліміту, строку та умов його повернення.
Звертає увагу, що розмір заборгованості, заявлений банком до стягнення, включає в себе не тільки борг за тілом кредиту, але і відсотки, які не погоджувалися позичальником, як і зарахування внесених відповідачем коштів на їх погашення. Тим самим, позивач, самостійно, за рахунок кредитних коштів, без згоди відповідача, автоматично здійснював списання відсотків, що збільшувало залишок поточної заборгованості за наданим кредитом. 
Вважає порушенням норм процесуального закону неналежне направлення відповідачу ухвали про відкриття провадження, позову та судових повісток, а також указує на розбіжності у мотивувальній частині рішення, де районний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, із його резолютивною частиною про часткове задоволення позову.
       Розпорядженням Верховного Суду від 25.03.2022 №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.
       Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 22.08.2022 відкрито апеляційне провадження у вказаній справі; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала апеляційного суду від 26.08.2022.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд виходить з наступного.
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.12.2017 ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг monobank/Universal Bank, за змістом якої просить відкрити поточний рахунок № НОМЕР_2 у гривні на його ім`я та встановити кредитний ліміт на суму, вказану у додатку, відповідно до умов договору та наведених нижче умов. Проставлянням, власноруч, свого підпису під цією анкетою-заявою, він: погоджується із тим, що ця анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг, укладення якого він підтверджує і зобов`язується виконувати його умови; підписанням цього договору підтверджує, що він ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту (згідно вимог діючого законодавства) та отримав їх примірники у мобільному додатку, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення. Окрім цього, він беззастережно погоджується з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту. Погоджується, з тим, що про зміни доступного розміру дозволеного кредитного ліміту банк повідомляє його шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток; просить вважати наведений зразок його власноручного підпису або його аналогу (в тому числі його електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті йому в банку. Засвідчує генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключем 036А049566662F67B803FB8888C65F156BF040E941576D98364D74DB5D66449F96, яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису у мобільному додатку з метою засвідчення його дій згідно з договором. Також визнає, що електронний цифровий підпис є аналогом його власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Підтверджує, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися ним та/або банком з використанням електронного/електронного цифрового підпису; підтверджує, що ця анкета-заява є також заявою на відкриття рахунку і карткою із зразком його підпису./а.с.16/
       До анкети-заяви банк додав Витяг з Умов і правил обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Універсал Банк» при наданні банківських послуг щодо карткових продуктів. Загальні умови випуску та обслуговування платіжних карток (Monobank), затверджених рішенням Правління ПАТ «Універсал Банк», протокол №433 від 06.12.2017/а.с.17-32/, а також додатки: тарифи (8.1), паспорт споживчого кредиту («картка monobank» (8.2), таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача (8.3)./а.с.33-54/
       Згідно розрахунку за договором №б/н від 16.12.2017, укладеного між Універсал Банк та клієнтом ОСОБА_1 станом на 13.09.2021 сума погашення за наданим кредитом склала 13 740,00 грн., заборгованість клієнта становить: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) – 44 135,60 грн.; заборгованість за пенею та комісією – 0,00 грн., а всього 44 135,60 грн./а.с.10/
       Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що банк не дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про істотні умови кредитування, а тому визнав не доведеним існування між сторонами у цій справі кредитного зобов`язання на умовах договору приєднання. Установивши, що банк не погодив із позичальником нарахування процентів, суд визнав безпідставним зарахування платежів позичальника на їх списання та постановив до стягнення на користь банку фактично використані та не повернуті позичальником кошти за кредитом, вирахувавши від суми заборгованості (44 135,60 грн.) списані банком відсотки (13 740,00 грн.).
       Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, із такими висновками суду першої інстанції погоджується з таких підстав.
Згідно частин першої, другої статті 1054 ЦК України кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 цього Кодексу).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини перша та друга статті 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).
Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина першій статті 634 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частин 3-6, 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
       У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
       Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справах №524/5556/19 від 12.01.2021, №234/7159/20 від 10.06.2021.
       У цій справі позичальник, шляхом засвідчення генерації ключової пари, особистим ключем підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг «monobank», тим самим висловивши свій намір відкрити поточний рахунок № НОМЕР_2 зі встановленням кредитного ліміту, що спростовує його подальше твердження про відсутність в анкеті-заяві відомостей про намір оформити кредит.
       Разом із цим, сам лише факт підписання такої заяви не доводить погодження із позичальником суттєвих умов кредитування, а відтак, дотриманням вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки відповідач, як пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
       За таких обставин, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, а також відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та неустойки, надані банком витяг із Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
       Наведене відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованій у справі №342/180/17-ц від 03.07.2019, яка у цій категорії справ є незмінною та згідно ч.4 ст.263 ЦПК України обов`язковою до врахування. За змістом цієї позиції Верховного Суду, за відсутності погоджених із позичальником умов кредитування в частині нарахування процентів та неустойки, кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
       Суд першої інстанції викладене врахував та установивши недотримання кредитором вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов вмотивованого висновку, із яким погоджується апеляційний суд, щодо підставності стягнення на користь банку фактично отриманої та не повернутої позичальником суми кредитних коштів. 
       При цьому такий розмір заборгованості не залежить від встановленого кредитного ліміту, який є змінною величиною, і позичальник, не залежно від змісту заяви, яка містить відповідні посилання на умови договору, був обізнаний із його розміром, оскільки активно користувався кредитними коштами та вчиняв дії щодо їх повернення. 
       Доводи апеляційної скарги на правильність таких висновків не впливають, оскільки не ґрунтуються на доказах та зводяться до довільного тлумачення норм ЦПК України, який зобов`язує кожну зі сторін довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Таким чином заперечення відповідача щодо розрахунку заборгованості, наданої банком, мають ґрунтуватися на доказах, а не правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 11.03.2015 провадження №6-16цс15, за змістом якої не може бути належним доказом роздруківка із сайту, а не розрахунок заборгованості, з підстав його залежності від волевиявлення банку, оскільки останній може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
       Наданий банком розрахунок заборгованості містить достатні данні щодо ідентифікації особи позичальника, руху коштів та відомостей щодо платежів позичальника, які останній визнав, заперечивши їх списання в рахунок погашення процентів. Такі дії банку районний суд визнав безпідставним та вирахував від суми заборгованості (44 135,60 грн.) списані банком відсотки (13 740,00 грн.), зарахувавши їх до тіла кредиту. 
       Апеляційний суд, в межах доводів апеляційної скарги, не надає оцінку такому взаємозаліку, проте за його наслідками у позичальника залишилося невиконане перед банком зобов`язання повернути фактично використані кредитні кошти у розмірі, який ним не спростований належними доказами. Такими доказами у цій категорії справ є експертне дослідження та виписка по рахунку, проте відповідач не заявляв в судах першої та апеляційної інстанцій про вчинення таких процесуальних дій, а отже за правилами ч.4 ст.12 ЦПК України несе ризик настання наслідків, із цим пов`язаних.
       Посилання відповідача на порушення норм процесуального закону не знайшли свого підтвердження, оскільки матеріалами справи підтверджено вручення судової поштової кореспонденції за місцем реєстрації відповідача члену його сім`ї, що за правилами ч.3 ст.130 ЦПК України вважається належним чином повідомленням про час, дату і місце судового засідання. Тоді як розбіжності у мотивувальній та резолютивній частинах рішення суду щодо наслідків розгляду справу згідно ч.3 ст.376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для його скасування. 
       Інших доводів, які б ґрунтувалися на доказах, а не припущеннях, апеляційна скарга не містить. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником – адвокатом Солонинкою Світланою Петрівною, - залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               Л.М. Хіль