Номер провадження: 22-ц/813/7002/22 
Справа № 519/952/21
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Дришлюка А.І.,
Громіка Р.Д.,
при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Родіонова Артема Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 15 квітня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, за участю третьої особи - Служби у справах дітей Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, -

В С Т А Н О В И В:

20 вересня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Родіонов А.В. звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 29 лютого 2012 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Під час шлюбу народилися діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до судового наказу від 26.09.2017 з ОСОБА_2 на користь позивача стягуються аліменти на утримання спільних дітей.
Згідно із характеристикою ОСОБА_1 працює на посаді вагарем у ТОВ «ТІС» з 01.08.2017 та по теперішній час, де зарекомендувала себе, як добросовісний робітник.
Крім того зазначено, що згідно характеристики вихованця учениці 8-го класу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитина навчається у ЗЗСО Одеської області, рідного батька працівники ЗДО не бачили, мама турботлива, займається розвитком та вихованням дитини. Згідно характеристики випускника 11-Б класу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за час навчання дитини у ЗЗСО Черноморської селищної ради Одеського району Одеської області, рідного батька працівники ЗДО не бачили, мама турботлива, займалася розвитком та вихованням дитини.
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що після розірвання шлюбу відповідач не виявляв жодної ініціативи щодо участі у вихованні дітей, не цікавився їх життям. З дітьми не спілкується, навіть не телефонує. Матеріальної допомоги на утримання дітей не надає і не намагається надавати. На даний час вихованням дітьми вона займається самостійно.
Відповідно до розрахунку заборгованості у ВП №55993927 станом на 01.07.2021 у ОСОБА_2 наявна заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 232 413,24 гривень.
Таким чином, відповідач з моменту окремого проживання з позивачем та дітьми не виявляв жодної ініціативи щодо участі у вихованні дітей та наданні матеріальної допомоги на їх утримання.
На підставі вищевикладених обставин, представник ОСОБА_1 - адвокат Родіонов А.В. просив позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 28.10.2021 замінено неналежну третю особу - Службу у справах дітей Лиманської районної державної адміністрації Одеської області на Службу у справах дітей Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області.
Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 14.12.2021 закрито підготовче судове засідання. Зобов`язано Службу у справах дітей Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та долучено до матеріалів цивільної справи копії документів: довідка з місця роботи, квитанція про сплату аліментів, висновок КТ від 13.02.2007, трудова книжка.
Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.03.2022 вимоги ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , залишено без розгляду у зв`язку із його повноліттям.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Родіонов А.В. позов підтримав в повному обсязі.
У судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали при цьому відповідач ОСОБА_2 пояснив, що не сплачував аліменти через відсутність інших доходів та малу заробітну плату, а також через власну хворобу. У 2017 році працював в МНС, отримував малу заробітну плату в розмірі 4 000 грн, через що і звільнився. Участь у житті дітей та у їх вихованні не приймав через налаштування матері проти батька, позов не визнає, оскільки це його діти і він ніколи від них не відмовлявся. Наразі він працює, з нього утримують аліменти, однак довідку не може надати до суду через воєнний стан, місце роботи ТІС, а бухгалтерія знаходиться не в м. Южному.
Представник Служби у справах дітей Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області Тіора О.С. підтримав висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ..
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 15 квітня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Родіонов А.В. просить скасувати рішення Южного міського суду Одеської області від 15 квітня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги та позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. 
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони про розгляд справи сповіщались належним чином та завчасно. Відповідачу ОСОБА_2 судова повістка надсилалась на зазначену ним адресу, однак поштова кореспонденція повернулась із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Статтями 13, 43 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
В рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За ч. ч. 7-8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст. 150 СК України).
Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і кожен в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №404/6391/16-ц (провадження №61-40224св18) вказано, що: «позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Матеріалами справи встановлено, що батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є: мати - ОСОБА_1 та батько ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 10).
Згідно довідки Виконавчого комітету Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області №1058 від 15.09.2021, ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживають та знаходяться на її утримані діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 4).
Рішенням Южного міського суду Одеської області від 29 лютого 2012 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 5).
Відповідно до судового наказу виданого Южним міським судом Одеської області від 26.09.2017, з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 , щомісячно, починаючи з 13.09.2017 у розміру 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до повноліття сина ОСОБА_6 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 , а потім у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття доньки ОСОБА_5 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 4а).
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам ВП №55993627 встановлено, що розмір заборгованості по сплаті аліментів ОСОБА_2 , станом на 01.07.2021 складає 232 413,24 грн (а.с. 14).
Згідно квитанцій встановлено, що ОСОБА_2 у вересні 2021 року та жовтні 2021 року частково погашав заборгованість по сплаті аліментів (а.с. 48-49).
На підтвердження позовних вимог ОСОБА_4 також надала характеристику учениці 8-го класу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно якої дитина навчається у ЗЗСО Одеської області, рідного батька працівники ЗДО не бачили, мама турботлива, займається розвитком та вихованням дитини. За час навчання ОСОБА_5 в даній школі батько жодного разу не приходив на батьківські збору та не цікавився навчанням доньки в будь-який інший спосіб (телефонні розмови, індивідуальні бесіди) (а.с. 6).
Згідно довідки ТОВ ВКФ «Велта» від 17.11.2021 ОСОБА_2 працює у ТОВ ВКФ «Велта» на посаді менеджера з 01.11.2021 (а.с. 42).
Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Чорномосрької селищної ради Одеського району Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , орган опіки та піклування, вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 91-93).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є недоцільним оскільки це є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків для застосування якого позивачкою не надано достатніх доказів на підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач категорично не визнає позов, ніколи не відмовлявся від доньки, робив спроби спілкуватись з нею, докладає зусиль аби мати належний заробіток, частково погашає заборгованість по аліментам, має бажання проводити час з дитиною, яка після розірвання шлюбу проживає разом з матір`ю. Тому, посилання позивачки про те, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не бере матеріальної участі у вихованні доньки не знайшли свого підтвердження в межах розгляду даної справи.
Наявність заборгованості по аліментам також сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Вказане узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 23 квітня 2020 року в №420/1075/17 та постанові Верховного Суду від 22 квітня в справі №643/5002/17.
На думку колегії суддів апеляційного суду, позбавлення відповідача батьківських прав на дитину не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до доньки прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно нього.
Відносно доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача, колегії суддів вважає зазначити наступне.
Відповідно до Висновку Орган та піклування Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області вважає за доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , по відношенню до неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). 
Висновок органу опіки та піклування Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав.
Посилання в апеляційній скарзі, як на підставу для позбавлення батьківських прав те, що відповідач не виявляє жодної ініціативи щодо участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, не спілкується з нею, не надає будь якої матеріальної допомоги на утримання дитини, суд апеляційної інстанції не вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у справі не встановлено винної поведінки відповідача.
У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19, від 28 липня 2021 року в справі №554/9586/19, від 22 вересня 2021 року в справі №640/12266/16-ц.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
В п. 61 рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини» встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку. Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості того з батьків кого позбавляють батьківських прав та його поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав свідчить про його інтерес до дитини.
Апеляційний суд також враховує, що 27 жовтня 2022 року ОСОБА_1 особисто подала до суду заяву в якій просить припинити судові дії щодо ОСОБА_2 , через те, що спірне питання було вирішено сторонами полюбовно.
На підставі викладеного апеляційний суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виховання своєї доньки, та з висновком про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..
Суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дитини.
Слід зазначити що, позивачка не позбавлена можливості повторно звернутись до суду із аналогічним позовом про позбавлення батьківських прав, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дитини та при наданні належних і допустимих доказів умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384 ЦПК України Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Родіонова Артема Володимировича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Южного міського суду Одеської області від 15 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 21 листопада 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік