ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

15 лютого 2022 року
м. Харків

справа № 638/11303/17
провадження № 22-ц/818/828/22

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В. 
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Проневича Д.О.

учасники справи:

позивач – Харківська міська рада,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи – Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Наталія Анатоліївна, Шоста Харківська державна нотаріальна контора, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Наталія Анатоліївна, Шоста Харківська державна нотаріальна контора, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договорів купівлі-продажу недійсними за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року, постановлене під головуванням судді Подус Г.С., в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 21 липня 2021 року), -
в с т а н о в и в:
У липні 2017 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Салига Наталія Анатоліївна, Шоста Харківська державна нотаріальна контора, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом та договорів купівлі-продажу недійсними.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 09.02.2017 року, № 3-76. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. (реєстровий № 173), за змістом якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. (реєстровий № 294), за змістом якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Вовокожи О.М. № 33788680 від 09.02.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину. Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Салигі Н.А. № 33812716 від 10.02.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2017 року (реєстровий № 173). Скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Салигі Н.А. № 33788680 від 07.03.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 07.03.2017 року (реєстровий № 294). Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 , після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та передано її у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дольовому порядку судовий збір в розмірі 1600 грн. на користь Харківської міської ради.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання розподілу судових витрат.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що він є добросовісним набувачем спірної квартири. ОСОБА_3 вважає, що єдиною можливою правовою підставою для витребування у нього квартири АДРЕСА_1 є вимоги п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. При цьому позивач має довести факт набуття права власності та володіння спірним майном та факт вибуття з його власності (володіння) поза його волею. Разом з тим Харківська міська рада не набула права власності на вказану квартиру, спадщина відумерлою не визнана. Також не встановлено обставин, які б вказували, що ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину у порушення вимог закону. Тому відповідач вважає, що позовні вимоги є безпідставними. 
Харківська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року – залишити без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 від 09.02.2017 року, оскільки рішення суду, на підставі якого ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , скасоване. Окрім власника, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі інші особи зареєстровані не були. Тому спадщина, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , є відумерлою. Оспорювані договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 є недійсними. Харківська міська рада, як законний власник вказаної квартири, має право витребувати її у ОСОБА_3 .
Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_5 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (а.с.27 т.1).
Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.28-30 т.1).
Окрім власника, на час відкриття спадщини у вказаній квартирі інші особи зареєстровані не були (а.с.123 т.1).
Згідно інформації Шостої Харківської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа № 601/2016 за заявою ОСОБА_1 (а.с.102-113 т.1).
Підставою для визнання нотаріусом Матвієнкової О.В. спадкоємцем ОСОБА_5 було рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2016 року по справі № 643/9086/16-ц.
Відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 01.04.2009 року до 11.03.2015 року (а.с.22 т.1).
Однак ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.03.2017 року апеляційну скаргу Харківської міської ради задоволено частково, рішення Московського  районного   суду м. 15.08.2016 року по справі № 643/9086/16-ц - скасовано, заяву ОСОБА_1 про встановлення факту - залишено без розгляду (а.с.24-26 т.1).
24 квітня 2017 року Харківська міська рада звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з заявою про визнання спадщини на квартиру АДРЕСА_1 відумерлою.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.04.2017 року у відкритті провадження по справі № 638/6366/17 за заявою Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою відмовлено з підстав наявності спору про право на спірну квартиру (а.с.21 т.1).
На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2016 року у справі № 643/9086/16-ц Шоста Харківська державна нотаріальна контора видала свідоцтво про право на спадщину за законом 09.02.2017 року, № 3-76, на квартиру АДРЕСА_1 , спадкоємцю ОСОБА_5 - ОСОБА_1 .
На підставі вказаного свідоцтва про право на спадщину від 09.02.2017 право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 18939296) за ОСОБА_1 
10 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_1 продала вказану квартиру ОСОБА_2 . Вказаний договір посвідчено 10.02.2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. (а.с.15 т.1).
У подальшому ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 07 березня 2017 року продав вказану квартиру ОСОБА_3 . Вказаний договір також посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.13 т.1).
Як на підставу позовних вимог, Харківська міська рада посилалася на те, що спадщина, яка відкрилась після смерті  ОСОБА_5 , та складається з квартири  АДРЕСА_1 , є відумерлою та мала бути передана територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради. Однак, згідно інформації Шостої Харківської державної нотаріальної контори, після смерті  ОСОБА_5  була заведена спадкова справа № 601/2016 за заявою  ОСОБА_1 . На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2016 року по справі № 643/9086/16-ц відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину. Оскільки у подальшому рішення Московського районного суду м. Харкова від 15.08.2016 року було скасовано, свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_1 , є недійсним. Договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна, які відповідачка уклала, також слід визнати недійсними. З урахуванням уточнених позовних вимог, Харківська міська рада просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, виданого Шостою Харківською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1  на квартиру  АДРЕСА_1 від 09.02.2017 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А., за змістом якого ОСОБА_1  продала, а ОСОБА_2  прийняв у власність квартиру  АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 07.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А., за змістом якого ОСОБА_2  продав, а ОСОБА_3  прийняв у власність квартиру  АДРЕСА_1 ; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Вовокожи О.М. № 33788680 від 09.02.2017 про реєстрацію за ОСОБА_1  права власності на квартиру  АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Салиги Н.А. № 33812716 від 10.02.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_2  права власності на квартиру  АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2017 року; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Салиги Н.А. № 33788680 від 07.03.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_3  права власності на квартиру  АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 07.03.2017 року; визнати відумерлою спадщиною квартиру  АДРЕСА_1 , після померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , та передати її у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. Витребувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 37,2 кв.м., житловою площею 18,9 кв.м., від добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради; та вирішити питання розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 67, ст.68 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє зокрема наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.
Стаття 1264 ЦК України встановлює, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімє. не менш як пять років до часу відкриття спадщини.
Положеннями Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України Інструкції, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 (далі Порядок), визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину.
Зокрема, п. 1 глави 13 Порядку передбачена можливість вчинення нотаріусом нотаріальної дії з її відповідністю законодавству України, наявністю документів, необхідних для її вчинення.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Матеріали справи свідчать про те, що підставою для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 став встановлений рішенням суду факт проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 01.04.2009 року до 11.03.2015 року, що надало ОСОБА_1 право на спадкування як спадкоємцю четвертої черги.
Разом з тим, з наявних у справі доказів убачається, що на час звернення до суду Харківської міської ради Апеляційним судом Харківської області було скасовано вищезазначене рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, відсутні докази того, що ОСОБА_1 мала право на спадкування після смерті ОСОБА_5 .
З відповіді КП «Жилкомсервіс» від 30 вересня 2016 року убачається, що на момент смерті ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 інші особи зареєстровані не були (а.с.123 т.1).
Відповідно до ст. 1277 ЦК у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням.
Суд першої інстанції встановивши, що після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає спадкоємців ні за заповітом, ні за законом, правильно визнав спірну квартиру відумерлою спадщиною та передав це нерухоме майно територіальній громаді за його місцезнаходженням.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання спадщини відумерлою, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновки суду першої інстанції.
Разом з тим колегія суддів вважає, що вимоги Харківської міської ради про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування квартири від добросовісного набувача задоволенню не підлягають, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 387, 388 ЦК України встановлює, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати( добросовісний набувач), власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння , не з їхньої волі іншим шляхом.
Добросовісність набувача презюмується, а права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК, а відновлюються відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.
Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Таким чином відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірної квартири.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири.
Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року).
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.
Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_3 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. 
Тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника  ОСОБА_3 –  ОСОБА_4 слід  задовольнити частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання спадщини відумерлою слід залишити без змін. А в іншій частині рішення суду слід скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 – задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 липня 2021 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання спадщини відумерлою – залишити без змін.
В іншій частині рішення суду скасувати та в задоволенні позову в цій частині відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна 

Судді:                                                                   Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова