Номер провадження: 22-ц/813/947/22 
Справа № 520/4328/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бескровний  Я. В.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ) до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бескровного Я.В. 30 березня 2018 року у м. Одеса, -

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним (т. 1 а.с. 1-4, т.2 а.с.1-4). 
В обґрунтування позову ОСОБА_3 посилався на те, що 24 квітня 2002 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування 3/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. Позивач вважав, що даний договір має бути визнаний недійсним з наступних підстав. 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом 2 групи безстроково, на підставі договору дарування 14 вересня 2000 року став власником 3/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді окремої квартири АДРЕСА_1 , в якій став проживати сам.
У січні 2002 року позивач познайомився із ОСОБА_1 і між ними склались дружні стосунки. 22 квітня 2002 року позивач потрапив на стаціонарне лікування в нейрохірургічне відділення МКЛ№11, де перебував по 22 травня 2002 року. Після виписки із лікарні продовжив проживати у зазначеній квартирі та був зареєстрований у ній до 06 січня 2012 року. Позивач потребував постійного догляду. Враховуючи дані обставини, відповідач запропонувала позивачу свої послуги по забезпеченню його доглядом, харчуванням, утриманням житлового будинку і присадибної ділянки в належному стані. Натомість, вона попросила відписати їй належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 . Зміст підписаного договору позивач не читав, оскільки вважав, що в ньому передбачені всі права і обов`язки, про які вони домовились. На початку лютого 2011 року позивач потрапив до реанімаційного відділення лікарні «Інто-Сана», а після повернення не зміг потрапити до своєї домівки.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 24 квітня 2002 року, та посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Шевиріною А.О. Повернуто сторони у первісний стан, а саме зобов`язано відповідачку ОСОБА_1 повернути позивачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 106-107).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 141-144).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 02 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 до якої приєдналася ОСОБА_2 було задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 199-200).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено. Визнано недійсним договір дарування 3/50 частин домоволодіння з надвірними спорудами під номером АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 24 квітня 2002 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстрованого в реєстрі за №2639 (т. 2 а.с. 42-43).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 62-66).
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що: ОСОБА_3 уклав договір дарування свідомо, оскільки не бажав отримувати згоду інших співвласників будинку; позивачу на період 2002 року було 57 років, він не пересувався на візку, мав у власності будинок, керував автомобілем, мав боргові зобов`язання, яких бажав уникнути, відносно нього була відкрита кримінальна справа та виконавче провадження.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 97-109).
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що ОСОБА_3 у 1999-2003 роках був економічно та соціально активною людиною, тривалий час брав участь у судових процесах у судах різних інстанції та юрисдикцій, що свідчить про його юридичну обізнаність щодо правової природи спірних правовідносин.
Сторони про розгляд справи на 01 листопада 2022 року були сповіщені належним чином.
01 листопада 2022 року від представника ОСОБА_2 надійшла заява про відкладення розгляду справи.
01 листопада 2022 року від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
01 листопада 2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування 14 вересня 2000 року став власником 3/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 у вигляді окремої квартири АДРЕСА_1 , в якої став проживати сам.
У січні 2002 року позивач познайомився із ОСОБА_1 і між ними склались дружні стосунки.
22 квітня 2002 року позивач потрапив на стаціонарне лікування в нейрохірургічне відділення МКЛ№11 де перебував по 22 травня 2002 року (епікриз-виписка а.с.10).
24 квітня 2002 року між позивачем та відповідачем укладено договір дарування 3/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., зареєстрованого в реєстрі за №2639, без зазначення будь-яких особистих умов.
Позивач після виписки із лікарні продовжив проживати у зазначеному домоволодінні, та був зареєстрований у ньому до 06 січня 2012 року.
04 жовтня 2011 року відповідач звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеною квартирою АДРЕСА_1 , зазначивши у позовної заяві, що останній проживав у зазначеній квартирі з її дозволу до 2010 року і рішенням Київського районного суду м. Одесі 29 листопада 2011 року у справі №2-6614/11 позов було задоволено та ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловою площею у зазначеній квартирі. Вказане рішення було скасовано Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ 03 липня 2013 року, а позов залишено без розгляду ухвалою від 03 листопада 2014 року.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області, ОСОБА_3 вселено у квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2012 року по справі №2-7134/11 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 24 квітня 2002 року, як удаваного, який приховує під собою договір довічного утримання, на підставі вимог ст. 235 ЦК України ( в редакції 2004 року). Рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 09 травня 2018 року серія НОМЕР_1 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 травня 2020 року витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. інформацію щодо кола спадкоємців відносно майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме про те, хто звертався із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомити, чи отримали вони (спадкоємці) свідоцтво про право на спадщину; надати до суду належним чином завірені копії: заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та копії свідоцтва про право на спадщину.
З відповіді Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. вбачається, що до майна померлого ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина ОСОБА_4 , свідоцтво про право на спадщину не видавалось, надано копію заяви про прийняття спадщини по спадковій справі № 21/2018.
На підставі викладеного, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2020 року залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що на час укладення оскаржуваного договору дарування, 24 квітня 2002 року, він був інвалідом ІІ групи, самотнім, з пенсією, яку не вистачало на ліки та необхідні речі, страждав на хронічні захворювання.
На час укладення спірного договору ОСОБА_3 перебував у лікарні, звідки його зібрали, відвезли до нотаріальної контори, де він підписав договір, після чого позивача знову повернули до лікарні.
Позивач зазначав, що якби він знав, що наслідком укладення спірного договору може стати його виселення, що він не зможе жити у житловому приміщенні, він не укладав би оскаржуваний договір дарування.
Колегія суддів, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, доходить до висновку, що у позові слід відмовити, з огляду на наступне
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Таким чином, оскільки оскаржуваний договір був укладений 24 квітня 2002 року, то колегія суддів вважає, що спірні правовідносини регулюються положеннями Цивільного кодексу Української РСР, що діяв з 18 липня 1963 року до 01 січня 2004 року.
Відповідно до статей 41, 42 Цивільного кодексу Української РСР, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).
Відповідно до ст. 44 Цивільного кодексу Української РСР, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
Відповідно до ст. 47 Цивільного кодексу Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
У позовній заяві позивач просить визнати договір дарування від 24 квітня 2002 року недійсним на підставі ст. ст. 48, 56 ЦК Української РСР.
Згідно ст. 48 ЦК Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до ст. 56 Цивільного кодексу Української РСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.
Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість.
Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.
Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.
Відповідно до ст. 244 Цивільного кодексу Української РСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.
Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено та не заперечується сторонами, що укладений 24 квітня 2002 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договір дарування 3/50 частин домоволодіння АДРЕСА_1 був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О., тобто, з дотримання норм законодавства, чинного на час укладення оскаржуваного договору.
Що стосується посилання ОСОБА_3 на помилку при укладанні спірного правочину, то колегія суддів зазначає, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, тощо.
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 на момент укладення спірного договору було 57 років, тобто, він не був людиною похилого віку. 
Позивач дійсно мав ІІ групу інвалідності, однак, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок отриманої у 1967 році травми позивач станом на 2002 рік мав потребу, у зв`язку із цим, у догляді та сторонній допомозі. 
Посилання суду в оскаржуваному судовому рішенні на те, що ОСОБА_3 станом на 2002 рік був обмеженим у русі (пересувався на інвалідному кріслі), також не підтверджується жодним належним доказом, та є припущенням суду.
Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що у період з 09 грудня 1996 року по 13 серпня 2014 року ОСОБА_3 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (т.2 а.с. 143-144).
Таким чином доказів того, що станом на 2002 рік ОСОБА_3 був малозабезпеченою людиною, позивачем судам першої та апеляційної інстанції не надано.
Також безпідставним є довід позовної заяви про те, що у 2002 році ОСОБА_3 був самотньою людиною, оскільки згідно рішення Київського районного суду м. Одеси у справі №2-5391/2003, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 12 листопада 2003 року, тобто після укладення договору дарування від 24 квітня 2002 року (т.3 а.с.202).
Посилання правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на те, що зазначеним рішенням суду було встановлено, що подружні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинилися у травні 1997 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки зазначені обставини викладені у судовому рішенні зі слів самої ОСОБА_4 , та не встановлювались судом першої інстанції при розгляді справи про розірвання шлюбу.
Крім того, колегія суддів враховує, що через два місяці після розірвання шлюбу, 10 січня 2004 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 знову був зареєстрований шлюб, про що свідчить Свідоцтво про шлюб, повторно видане Третім Приморським ВДРАЦС Одеського міського управління юстиції 30 серпня 2014 р. (т.3 а.с.43).
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що на час укладення договору дарування спірного домоволодіння позивач був самотньою людиною, за станом потребував матеріального утримання, матеріали справи не містять.
Крім того, не містять матеріали справи і доказів того, що на час укладення договору дарування ОСОБА_3 вважав, що укладає договір довічного утримання, оскільки доказів існування будь-яких домовленостей між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо розміру грошового утримання, порядку надання допомоги позивачу тощо, суду апеляційної інстанції не надано.
Вирішуючи чи слід визнати оспорюваний договір дарування недійсним з підстави укладення його внаслідок помилки, як зазначає позивач, колегія суддів бере до уваги роз`яснення, що висловлені у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» де зазначено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Оскільки при розгляді справи було встановлено, що оспорюваний договір було укладено у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шевиріної А.О. у присутності обох сторін, які у подальшому підписали договір, на прохання сторін приватним нотаріусом цей договір прочитаний та перекладений на російську мову вголос, позивачем не було надано доказів, що помилка дійсно мала місце, а незнання закону чи його неправильне тлумачення не може бути підставою для визнання правочину недійсним, на підставі чого колегія суддів доходить до висновку, що оспорюваний договір дарування від 24 квітня 2002 року було укладено з дотриманням вимог закону, що діяв на час його укладення, у зв`язку із чим у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним має бути відмовлено.
Що стосується заявленого відповідачем ОСОБА_1 у суді першої інстанції клопотання про застосування строку позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у травні 2016 року звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому оскаржувала договір дарування, укладений 24 квітня 2002 року. При цьому у матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивач не міг довідатися про порушення свого права власності на нерухоме майно раніше.
Однак, колегія суддів зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Саме такий висновок був викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.
Таким чином, оскільки колегією суддів не встановлено порушення прав та законних інтересів ОСОБА_3 , то у задоволенні позовних вимог останнього має бути відмовлено саме за їх необґрунтованістю, а не за наслідком спливу позовної давності.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , з наведених вище підстав. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 березня 2018 року - скасувати.
Постановити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 (правонаступником якого є ОСОБА_4 ) до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 25 листопада 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        О.В. Князюк

                                                       О.М. Таварткіладзе