УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2022 року
м. Київ
справа № 208/6620/19
провадження № 51-3025 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_5.,
суддів                        ОСОБА_6., ОСОБА_7,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_1 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040160001711, щодо 
ОСОБА_1 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки                                                   м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, жительки АДРЕСА_1 ), раніше судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року ОСОБА_1 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 9 місяців.
Строк відбування покарання засудженій ухвалено рахувати з 06 вересня 2019 року.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили залишено                     у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання стосовно долі речових доказів та процесуальних витрат                                             у кримінальному провадженні.
Цим же вироком визнано винуватим і засуджено ОСОБА_2 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Стосовно ОСОБА_2 судові рішення в суді касаційної інстанції не оскаржено.
За обставин, установлених судом та викладених у вироку, ОСОБА_3 , будучи раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та знов вчинила аналогічне кримінальне правопорушення.
Так, 06 вересня 2019 року о 16:17 ОСОБА_1 разом із раніше знайомим                     ОСОБА_2 , перебуваючи на першому поверсі під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 побачили раніше не знайому їм малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якої в вухах були золоті сережки, і вступили між собою в попередню змову, спрямовану на відкрите викрадення в неповнолітньої майна.
Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, діючи сумісно і погоджено, спираючись на підтримку одне одного,  ОСОБА_2 розташувався поряд із вихідними з під`їзду дверми, а ОСОБА_1 , діючи повторно, підійшла спереду до потерпілої та з метою придушення її волі до спротиву однією рукою закрила останній рот, не даючи таким чином можливості покликати на допомогу та чинити опір їх спільним протиправним діям, і застосувала таким чином до малолітньої потерпілої насильство, що не є небезпечним для її життя та здоров`я, а іншою рукою почала знімати з її правого вуха золоту сережку.
Внаслідок спротиву малолітньою потерпілою їх протиправним діям, ОСОБА_1 перестала закривати рота останній, відпустила її та продовжила знімати сережку двома руками. В цей час потерпіла почала кричати і кликати на допомогу, тому                           ОСОБА_2 , з метою реалізації спільного протиправного умислу, підійшов до них та, застосовуючи до потерпілої насильство, що не є небезпечним для її життя та здоров`я, став рукою закривати їй рот, утримуючи при цьому її голову не даючи поворухнутися. Скориставшись допомогою останнього, ОСОБА_1 зняла з правого вуха малолітньої потерпілої золоту сережку 585 проби вагою 0,54 г, вартість якої становить 388,66 грн, тобто відкрито заволоділи зазначеним майном потерпілої.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 09 червня 2022 року вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року щодо ОСОБА_1 залишив без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджена ОСОБА_1 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації її дій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та її особі внаслідок суворості, просить змінити судові рішення                                       і призначити їй більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69 КК.
На обґрунтування своєї позиції зазначає, що суди в достатній мірі не врахували даних про її особу та обставин, які пом`якшують покарання, а саме того, що вона визнала свою провину в повному обсязі, розкаялася, є одинокою матір`ю, має на утриманні неповнолітню дитину, яка наразі перебуває з її батьками пенсійного віку, а також просить врахувати наявність у неї тяжких хронічних захворювань - легеневого туберкульозу, ВІЛ-інфекції, гепатиту печінки.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі засудженої та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,                            а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації дій у касаційній скарзі не оспорено.
Доводи засудженої про невідповідність призначеного їй покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості й можливість застосування до неї положень ст. 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
За правилами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 цього Кодексу.
Як регламентовано ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Питання, які стосуються призначення покарання, визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
За статтею 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи засудженій ОСОБА_1 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі: характер скоєного нею кримінального правопорушення, його наслідки, особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, позитивно характеризується за місцем мешкання, вину визнала повністю, перебувала на обліку в нарколога з діагнозом психічних та поведінкових розладів у результаті вживання психоактивних речовин зі шкідливими наслідками, ухиляється від нагляду та знята з обліку, на обліку у психіатра не перебуває; обставини, які пом`якшують покарання, - визнання вини й щире каяття; обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо малолітньої дитини.
Також суд указав, що вчинення злочину стосовно малолітньої потерпілої свідчить                         про особливу небезпеку нехтування засудженою суспільними нормами поведінки                           та моралі, і тому її покарання повинно бути пов`язано з його реальним відбуттям                                у кримінально-виконавчій установі закритого типу, оскільки її виправлення                                        та перевиховання можливе лише в умовах, пов`язаних з позбавленням волі.
З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_1 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства,                                     у зв`язку з чим призначив їй за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі, наближене до мінімальної межі передбаченого санкцією статті, на строк 4 роки 9 місяців, оскільки, на переконання суду, саме таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення засудженої та попередження вчинення нового кримінального правопорушення. 
Таким чином, суд першої інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК, тому правових підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженої ОСОБА_1 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і її особі внаслідок суворості, які аналогічні доводам її касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції стосовно неї без змін.
Так, апеляційний суд, зокрема, акцентував, що місцевий суд під час призначення покарання дотримався вимог статей 65-67 КК, а саме врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК належить до категорії тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченої, яка раніше неодноразово судима, за місцем мешкання характеризується позитивно, перебувала на обліку в нарколога з діагнозом психічних та поведінкових розладів у результаті вживання психоактивних речовин зі шкідливими наслідками, ухиляється від нагляду та знята з обліку, на обліку у психіатра не перебуває;обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Також апеляційний суд зазначив про те, що матеріали кримінального провадження не містять належних доказів з приводу наявності в ОСОБА_1 тяжких хронічних захворювань, на які вона посилалася у своїй скарзі як на підстави для пом`якшення покарання. А наявність у неї неповнолітньої дитини було взято до уваги місцевим судом у сукупності з іншими обставинами провадження під час призначення їй покарання.
До того ж суд не встановив обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_1 злочину та були передумовою для застосування щодо неї більш м`якого покарання, а навпаки врахував суспільну небезпечність вчиненого засудженою злочину, тяжкість його наслідків для потерпілої, яка є малолітньою дитиною.
Отже, на думку колегії суддів, покарання, призначене ОСОБА_1 , відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначене з урахуванням обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, у розмірі, наближеному до мінімального, передбаченому санкцією статті за вчинений злочин, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів. 
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, та погоджується з наведеними в ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Обставини, на які покликається засуджена в касаційній скарзі як на підстави для твердження про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої внаслідок суворості, були враховані судом під час призначення їй покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни оскаржуваних судових рішень та застосування положень ст. 69 КК і призначення їй більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Інших переконливих доводів, які би не були враховані судами чи ставили під сумнів законність оскаржуваних рішень попередніх інстанцій, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність під час призначення ОСОБА_1 покарання та справедливості обраного їй заходу примусу, засуджена в касаційній скарзі не навела.
З огляду на наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги засудженої ОСОБА_1 немає, тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою                                                  засудженої ОСОБА_1 на вирок Заводського районного суду                                                                 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2022 року щодо неї.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_5                                  ОСОБА_6                            ОСОБА_7