Постанова                                                  
Іменем  України      
 
16 листопада 2022 року
м. Київ
 
справа № 755/3038/21
 
провадження № 61-9515св22 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,  Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач - дочірнє підприємство «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
від 10 серпня 2021 року у складі судді Гончарука В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Коцюрби О. П., Слюсар Т. А., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства «Укравтогаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України») про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що наказом ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України» від 09 червня 2017 року № 75-к його було призначено 
на посаду начальника регіонального виробничого управління «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України» (далі - РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України»). 26 червня 2019 року наказом 
ДП «Укравтогаз» НАК Нафтогаз України» № 661к його було звільнено 
з роботи у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вважаючи своє звільнення незаконним, він оспорив його у судовому порядку. 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року 
у справі № 759/13783/19 його позов задоволено частково. Стягнуто 
з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 107 342,24 грн. Змінено дату його звільнення на дату ухвалення рішення суду - 21 січня 2020 року. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та зміни дати звільнення скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено його на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 
2019 року. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь держави 1 921 грн судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на вищевказані судові рішення у зазначеній справі відмовлено (провадження № 61-10776ск20).
18 червня 2020 року на виконання вищевказаних судових рішень відповідачем було видано наказ № 188к про поновлення його на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України». Проте, ознайомлюючи його з наказом про прийняття на роботу, 
у цей самий день відповідач повідомив його про наступне вивільнення 
та запропонував вакантні посади. Підставою для ознайомлення його 
з повідомленням про звільнення став наказ НАК «Нафтогаз України» 
від 23 січня 2019 року № 24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказ ДП Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 27 березня 2019 року № 178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» та ліквідація РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
19 жовтня 2020 року його було повідомлено, що на виконання наказу НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року № 192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» та із врахуванням вимог наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
від 07 серпня 2020 року № 332 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» штатний розпис підприємства приведений у відповідність із затвердженою організаційною структурою, у зв`язку з відсутністю посад керівника відокремленого структурного підрозділу, або аналогічної посади йому запропоновано 59 вакантних посад.
За аналогічних підстав також за повідомленням від 09 грудня 2020 року 
№ 26 йому було запропоновано 70 вакантних посад, а за повідомленням 
від 11 січня 2021 року № 28 запропоновано 79 вакантних посад.
Згідно з наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 12 січня 
2021 року № 07к його було звільнено з займаної посади начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої 
статті 40 КЗпП України.
Позивач вважав, що наказ про його звільнення є незаконним та винесений з порушенням вимог трудового законодавства України, оскільки відповідач не надав список всіх вакантних посад, що були на підприємстві станом 
з 18 червня 2020 року по 11 січня 2021 року та не прийняв до уваги, що він має переважне право на залишення на роботі перед іншими працівниками, так як є висококваліфікованим фахівцем з досвідом керівника, має декілька вищих освіт, а також на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей і дружина.
Посилаючись на викладене,  ОСОБА_1 просив суд: 
 - визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 12 січня 2021 року № 07к «Про звільнення з роботи»;
 - поновити його на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 12 січня 2021 року;
 - стягнути з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме за період 
з 12 січня 2021 року по день ухвалення рішення суду. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року 
у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, у тому числі скорочення чисельності або штату працівників. При звільненні позивача відповідачем було дотримано норми трудового законодавства, 
що регулюють вивільнення працівника, так як йому одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці було запропоновано інші вакантні посади на тому самому підприємстві, проте позивач відмовився від запропонованих йому посад. При цьому переважного права на залишення на роботі позивач немає, так як не доведено більш високу кваліфікацію та продуктивність праці. Позивач не є членом профспілкової організації, тому роботодавець не узгоджував його звільнення згідно з вимогами статті 43 КЗпП України. 
Вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказу про звільнення, а тому задоволенню не підлягають. 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
від 10 серпня 2021 року - без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення  ОСОБА_1 з посади начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося 
з дотриманням норм трудового законодавства та порядку скорочення чисельності працівників. У відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, 
це право роботодавця передбачене положеннями частини третьої 
статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Позивача було завчасно попереджено про майбутнє звільнення, йому запропоновано всі вакантні посади, на яких він міг працювати з урахуванням його кваліфікації, освіти та досвіду, проте від зайняття цих посад він відмовився. При цьому позивач не мав переважного права на залишення на роботі перед іншими працівниками, оскільки відповідачем було звільнено також інших начальників ліквідованих регіональних виробничих управлінь, тобто аналогічних посад. 
Крім того, у ході розгляду справи в апеляційному порядку було задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації щодо прийнятих та звільнених відповідачем працівників у період повідомлення позивача про майбутнє вивільнення. Відповідачем було надано на виконання зазначено клопотання інформацію кадрового адміністрування ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» за період з 18 червня 2020 року по 12 січня 2021 року, яка містила в собі у 173 позиціях перелік посад, які пропонувалися ОСОБА_1 (дата, номер повідомлення), та підстави для не включення посади до переліку запропонованих вакантних посад. Ця інформація не містила доказів на підтвердження того, що відповідачем була прихована інформація про наявність всіх вакантних посад з часу попередження відповідача про його вивільнення і до часу звільнення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник  ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права 
та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов  ОСОБА_1  задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - про поновлення строку 
на касаційне оскарження судових рішень задоволено. Поновлено представникові ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 21 червня 
2022 року. Відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.
У жовтні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада  2022 року справу за позовом  ОСОБА_1 до ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - на рішення Дніпровського районного суду м. Києва 
від 10 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 21 червня 2022 року призначено до розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили 
всіх обставин справи, не врахували, що підставою для звільнення 
 ОСОБА_1 стали наказ НАК «Нафтогаз України» від 23 січня 
2019 року № 24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 31 січня 2019 року № 29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз», наказ ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 27 березня 2019 року № 178 «Про ліквідацію структурних підрозділів», повідомлення від 18 червня 2020 року № 9, повідомлення від 16 липня 2020 року № 13, повідомлення від 31 липня 2020 року № 15, повідомлення від 10 вересня 2020 року № 17, повідомлення від 19 жовтня 2020 року № 21, повідомлення від 09 грудня 2020 року № 26, повідомлення від 11 січня 2021 року № 28. Разом з тим, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що оспорюваний наказ від 12 січня 
2021 року № 07к «Про звільнення з роботи» був виданий на підставі наказів відповідача за 2019 рік, а не наказу НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року № 192 «Про затвердження організаційної структури 
ДП «Укравтогаз» та наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
від 07 серпня 2020 року № 332 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз», якими були введені нові організаційні зміни в підприємстві, через які було звільнено позивача у січні 2021 року.
Зазначене також підтверджується і змістом повідомлень, про які йшлося вище, де підставами для їх видачі є накази відповідача та НАК «Нафтогаз України» за 2020 рік. 
Отже, виходячи з підстав видачі оспорюваного наказу про його звільнення, всі вакантні посади мали пропонуватися йому в межах штатного розпису 
від 01 лютого 2019 року з подальшими змінами, а це інші посади, відтак, і інші повідомлення про вакантні посади.
Крім того, відповідачем не було враховано переважне право позивача 
на залишення на роботі перед іншими працівниками, оскільки у нього 
є відповідний досвід керівництва, у його підпорядкуванні перебувало близько 480 працівників, відсутність зауважень по роботі та стягнень, 
а також наявність грамоти, декілька вищих освіт і стажу роботи. При цьому на його утримані перебувають двоє малолітніх дітей і його дружина не працює. 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Посилання позивача на різні накази щодо організації структури підприємства у повідомленнях про майбутнє вивільнення до 01 вересня 2020 року та після, а також у оспорюваному наказі про звільнення 
позивача, зумовлене процедурою реорганізації підприємства, яка відбувалася поступово. Позивачу пропонувалося всі вакантні посади, крім тих, що явно не відповідають його освіті та досвіду роботи, проте на зайняття цих посад він не погодився. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 09 червня 2017 року № 75-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 27 березня 2019 року № 178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» припинено діяльність РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» шляхом ліквідації.
На підставі наказу ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 27 березня 2019 року № 178 «Про ліквідацію структурних підрозділів» 28 березня 
2019 року ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» повідомило начальника РВУ «Кииївавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
Святовця О. М. про те, що на підставі статті 49-2 КЗпП України посада начальника управління виведена зі штатного розпису, у зв`язку з чим 
з 28 травня 2019 року його може бути звільнено із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23 січня 2019 року № 24 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз» затверджено та введено в дію з 01 лютого 2019 року нову організаційну структуру 
ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», зобов`язано директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Ватажичина О. В. здійснити заходи щодо ліквідації відокремлених підрозділів підприємства, приведення штатного розпису підприємства у відповідність із затвердженою організаційною структурою підприємства, дотримання вимог трудового законодавства України під час комплектування працівниками нововведених посад підприємства та вивільнення працівників, посади яких будуть скорочені.
Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 31 січня 2019 року 
№ 29 «Щодо організаційної структури ДП «Укравтогаз» введено в дію 
з 01 лютого 2019 року нову організаційну структуру ДП «Укравтогаз», затверджено штатний розпис ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
у відповідності із затвердженою організаційною структурою та зобов`язано начальника відділу кадрів ОСОБА_3 провести перестановку працівників і переведення на вакантні посади у новостворені підрозділи, за їх згодою, з дотриманням чинного законодавства України.
Крім того, державним підприємством прийнято рішення припинити діяльність структурних підрозділів ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», зобов`язано управління по роботі з персоналом спільно з Об`єднаною профспілковою організацією підприємства забезпечити вимоги трудового законодавства і прав працівників виробничих регіональних управлінь: «Київавтогаз», «Львівавтогаз», «Харківавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» в процесі ліквідації РВУ та скорочення посад.
26 червня 2019 року наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
№ 661к «Про звільнення з роботи» ОСОБА_1 звільнено з посади начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» 
у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року 
у справі № 759/13783/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь 
 ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 107 342,24 грн. Змінено дату його звільнення на дату постановлення рішення суду - 21 січня 2020 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 17 червня 2020 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та зміни дати звільнення скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення. Поновлено  ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Київавтогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України»з 26 червня 2019 року. Стягнуто з ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на користь держави 1 921 грн судового збору. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» на вищевказані судові рішення у зазначеній справі відмовлено (провадження № 61-10776ск20).
Наказом НАК «Нафтогаз України» від 18 червня 2020 року № 188-к поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника РВУ «Київатогаз» ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» з 26 червня 2019 року.
Цього самого дня ОСОБА_1 під підпис було ознайомлено з повідомленням про наступне вивільнення та було запропоновано перелік вакантних посад у кількості 14 одиниць.
Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 07 серпня 2020 року 
№ 332 було введено в дію організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» у два етапи: перший етап з 1 вересня 2020 року, другий етап з 1 листопада 2020 року.
Наказом НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 2020 року № 192 було затверджено організаційну структуру ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України».
Відповідно до організаційної структури ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», затвердженої наказом НАК «Нафтогаз України» від 17 липня 
2020 року № 192 «Про затвердження організаційної структури ДП «Укравтогаз», відбулося зменшення граничної штатної чисельності працівників підприємства на 104 штатні одиниці.
19 жовтня 2020 року відповідно до повідомлення № 21 ОСОБА_1 було запропоновано 59 вільних вакансій.
09 грудня 2020 року відповідно до повідомлення № 26 ОСОБА_1 було запропоновано 70 вільних вакансій.
16 грудня 2020 року відповідно до повідомлення № 27 ОСОБА_1 було запропоновано 71 вільну вакансію.
11 січня 2021 року відповідно до повідомлення № 28 ОСОБА_1 було запропоновано 79 вільних вакансій.
Відповідно до окремого доручення директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» Святовцю О. М. було запропоновано надати заяву щодо визначення обраної посади (роботи) відповідно до запропонованих посад згідно з повідомленням від 11 січня 2021 року № 28 та отриманих затребуваних копій посадових інструкцій. Відповідь необхідно було надати до 13 год. 12 січня 2021 року.
Вказане окреме доручення ОСОБА_1 було отримано 12 січня 
2021 року о 10 год. 54 хв.
12 січня 2021 року ОСОБА_1 повідомив директора ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» про те, що йому не надано в повному обсязі на ознайомлення документи щодо яких подано заяви та не надано на ознайомлення інформацію стосовно зміни істотних умов праці зазначених в повідомленні від 11 січня 2021 року № 28, що позбавляє його можливості прийняти рішення щодо обрання посади.
11 січня 2021 року ОСОБА_1 звертався із заявами на адресу роботодавця з приводу отримання та ознайомлення його з посадовими інструкціями ряду посад, заяви останнього були розглянуті та з приводу поставлених питань було надано відповідь. 
Наказом ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» від 12 січня 2021 року 
№ 07к ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі 
пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження 
у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частин першої та шостої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 
і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган.
Згідно із статтею 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно 
з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі 
№ 6-1264цс17 вказано, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року 
у справі № 800/538/17 міститься правовий висновок про те, що «за положеннями частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 
49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами 
в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року 
у справі № 6-40цс15 і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі 
і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені 
в постановах Верховного Суду.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судами встановлено, щопро зміни організації праці позивач був вчасно та належним чином повідомлений, йому були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, що підтверджується повідомленнями: від 18 червня 2020 року № 9, від 16 липня 2020 року № 13, від 31 липня 2020 року № 15, 
від 10 вересня 2020 року № 17, від 19 жовтня 2020 року № 21, від 09 грудня 2020 року № 26, від 16 грудня 2020 року № 27, від 11 січня 2021 року № 28. 
Доказів про те, що відповідачем було приховано інформацію про наявність всіх інших посад з часу попередження позивача про його звільнення і до часу звільнення суду не надано. 
Проте позивач протягом шести місяців не висловив свою згоду на переведення на жодну із запропонованих йому посад.
З огляду на викладене, встановивши, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників, у тому числі й посади ОСОБА_1 , останній завчасно попереджався про майбутнє вивільнення, з часу повідомлення про наступне вивільнення та до дати звільнення йому пропонувалися всі вакантні посади, що були на підприємстві (з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду), на зайняття яких він свою згоду не висловив, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не порушено вимоги трудового законодавства при звільненні позивача.
При цьому позивач не був членом будь-якої профспілки ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України», а тому необхідності отримання згоди профспілкової організації згідно зі статтею 43 КЗпП України на його звільнення не було й таких доводів касаційна скарга не містить. 
Доводи касаційної скарги про те, що позивачу мали пропонуватися 
вакантні посади в межах штатного розпису від 01 лютого 2019 року є безпідставними, оскільки положеннями статті 49-2 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця пропонувати вакантні посади скорочуваному працівнику в період повідомлення про майбутнє вивільнення, а не до, чи після нього. Крім того, у ході розгляду справи в апеляційному порядку було задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування інформації щодо прийнятих та звільнених відповідачем працівників у період повідомлення позивача про майбутнє вивільнення. Відповідачем було надано на виконання зазначено клопотання інформацію кадрового адміністрування ДП «Укравтогаз» НАК «Нафтогаз України» за період з 18 червня 2020 року по 12 січня 2021 року, яка містила в собі у 173 позиціях перелік посад, які пропонувалися ОСОБА_1 (дата, номер повідомлення), та підстави для невключення посади до переліку запропонованих вакантних посад. Ця інформація не містила доказів на підтвердження того, що відповідачем була прихована інформація про наявність всіх вакантних посад з часу попередження відповідача про його вивільнення і до часу звільнення.
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.  
Посилання касаційної скарги на те, що судами не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі перед іншими працівниками не заслуговують на увагу, так як у позивача переважного права на залишення на роботі перед іншими працівниками відсутнє, оскільки відповідачем були звільнені всі інші начальники ліквідованих регіональних виробничих управлінь (аналогічні посади) й позивач не погодився на переведення на жодну із запропонованих посад. 
Зазначене узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 753/3889/17, провадження №61-2св20.
Доводи касаційної скарги про різні накази щодо організації структури підприємства у повідомленнях про майбутнє вивільнення до 01 вересня 2020 року та після, а також у оспорюваному наказі про звільнення 
позивача, є безпідставними, оскільки зумовлене процедурою реорганізації підприємства, яка відбувалася поступово, а саме: з березня 2019 року ліквідовано відокремлені структурні підрозділи та підпорядковано автомобільні газонаповнювальні компресорні станції безпосередньо підприємству, а з вересня 2020 року скорочено та реорганізовано систему підпорядкування підрозділів. 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
 
                                                                                                            Б. І. Гулько
 
                                                                                                            Г. В. Коломієць
 
                                                                                                            Ю. В. Черняк