Справа № 758/55/21                                                        Головуючий 1 інстанція- Якимець О.І.
Проваження № 22-ц/824/5131/2022                                Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
29 вересня 2022 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,
за участю секретаря              Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання правочинів недійсними,-
в с т а н о в и в:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивований тим, що рішенням Подільського районного суду м.Києва від 17 листопада 2020 року у справі № 758/12347/18 задоволено його позов і стягнуто з відповідача ОСОБА_3 борг за двома договорами позики у розмірі 25682 долари США та 7214,76 грн. судового збору. В межах цієї справи ухвалою  Подільського районного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року задоволено його заяву про забезпечення позову і накладено арешт на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачці. 
Незважаючи на це, 18 лютого 2019 року між відповідачами укладено договір іпотеки, згідно якого відповідачі  ОСОБА_3 і ОСОБА_4 передали відповідачу ОСОБА_2 в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20 червня 2016 року. І в цей же день 18 лютого 2019 року уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_3 і ОСОБА_4  в порядку зверення стягнення на предмет іпотеки передали квартиру у власність іпотекодержателя ОСОБА_2 . 
Вказував, що обидва договори укладені під час дії арештів, накладених ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року у справі № 758/12347/18 та постановою Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві від 18 вересня 2018 року, що у свою чергу свідчить про наявність обману з боку відповідачки ОСОБА_3 при укладенні правочинів, які спрямовані на її ухилення від повернення коштів кредиторам за відповідними судовими рішеннями, а тому дані правочини мають бути визнані недійсними згідно ч.1 ст.230 ЦК України. Обман полягає у тому, що відповдіачка ОСОБА_3 не повідомила інших відповідачів про існування арештів, накладених судом та ДВС, які перешкоджали укладенню правочинів. Посилаючись на ч.1 ст.130 ЦК України, та те, що
                                                                        -  2  -
укладення спірних правочинів при наявності арешту на майно, позбавило позивача права на реалізацію цього майна, просив визнати недійсними договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладені 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншого боку, вирішити питання судових витрат.
Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Шипілова О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задоволити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на неправильність встановлення судом обставин, що мають значення для справи та неправильну оцінку доказів і неправильне визначення спірних правовідносин. 
Скарга мотивована тим, що суд не врахував доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, щодо наявності боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед рядом інших кредиторів, спори з якими розглядаються судом. Як і не врахував те, що оспорювані правочини були вчинені в період дії арештів, накладених ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 04 лютого 2019 року у справі № 758/12347/18 та постановою Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві від 18 вересня 2018 року. Суд не врахував висновки ВССУ в ухвалі від 17 липня 2013 року у справі № 6-21250св13 та від 18 грудня 2013 року у справі № 35523св13 та від 25 грудня 2013 року, за якими коли під час дії накладеного судом арешту на майно відбувається його відчуження особою, яка знала про такий арешт, відповдіний правочин може визнаватися недійсним і таким, що порушує публічний порядок. Суд наведеного не взяв до уваги та прийшов до хибних висновків про недоведеність факту, що на момент укладання оспорюваних договорів існував арешт спірного майна. Вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати  ч.1 ст.203 та ст.215 ЦК України.
Відповідачі правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
В суді апеляційної інстанції представник позивача  ОСОБА_1 адвокат Мороз І.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва як незаконне.
Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Івасюк І.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення їм 05 серпня 2022 року судових повісток, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають
                                                                        -  3  -
значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Подільського районного суду м.Києва перебуває цивільна справа № 758/12347/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за двома договорами позики. Заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 17 листопада 2020 року позов задавлено частково та стягнуто із ОСОБА_3 борг у розмірі 25682,80 дол. США. В подальшому, ухвалою цього ж суду від 07 липня 2021 року заочне рішення суду скасоване, а справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Спір на даний час не вирішено.
В порядку забезпечення позову у справі № 758/12347/18 Подільським районним судом м.Києва постановлено ухвалу від 04 лютого 2019 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Також судом встановлено, що 18 лютого 2019 року між ОСОБА_2 як іпотекодержателем з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як іпотекодавцями з іншого боку укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_3 і ОСОБА_4 передали ОСОБА_2 в іпотеку належну їм квартиру АДРЕСА_1 . Договір іпотеки укладено на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 20 червня 2016 року. 
Цього ж дня, тобто 18 лютого 2019 року, відповідачі уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким ОСОБА_3 і ОСОБА_4  в порядку зверення стягнення на предмет іпотеки передали квартиру АДРЕСА_1 у власність іпотекодержателя ОСОБА_2 . 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд обгрунтовував свої висновки відсутністю передбачених законом підстав для визнання недійсними оспорюваних договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
При цьому суд виходив із недоведеності того факту, що при укладенні вказаних договорів мав місце обманз боку відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 по відношенню до відповідача ОСОБА_2 і як наслідок відсутність порушення його прав та законних інтересів.
Також, суд не встановив, що на момент укладення спірних договорів існував арешт майна, накладений на підставі ухвали суду від 04 лютого 2019 року, оскільки відсутні відомості про пред`явлення даної ухвали до примусового виконання як і відсутні відомості про її виконання на підставі постанови органу державної виконавчої служби та внесення відповідних відомостей про обтяження майна до Реєстру обтяжень нерухомого майна.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.
За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.
Згідно  ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх
                                                                        -  4  -
існування. 
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. 
Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно, під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Встановлення у недобросовісної сторони наявності умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Зокрема, особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона навмисно замовчує про обставини, про які особа повинна була повідомити при тій сумлінності, яка від нього була потрібна за умовами обороту. 
При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю (висновки у постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 та у постановах Верховного Суду: від 26 листопада 2020 року у справі № 910/18618/19, від 16 березня 2021 у справі № 910/17988/19).
Крім іншого, має значення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір про визнання недійсними оспорюваних договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя як укладених внаслідок обману за позовом ОСОБА_1 , суд не врахував, що позивач не є стороною оспорюваних ним договорів, позивач та відповідач не пов`язані правовідносинами іпотеки, а відтак зазначені позивачем обставини щодо уведення в оману під час укладення цих правочинів не можуть бути підставою для визнання правочинів недійсними.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 521/6462/17, в якій суд зазначив: «Відмовивши у позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки позивач та відповідачі не пов`язані правовідносинами купівлі-продажу, що виключає встановлення судом доведеності факту обману, умислу в діях відповідачів, істотності обставин, тощо. Враховуючи те, що позивач не є стороною договору купівлі-продажу квартири, укладеного 14 квітня 2014 року між відповідачами, тому не може бути суб`єктом звернення до суду із позовом про оспорення вказаного правочину на підставі ст.230 ЦК України, а тому суди дійшли обгрунтованого висновку про відмову в позові з цих підстав».
Така ж позиція викладена і постанові Верховного Суду від 15 червня 2022 року у справі № 753/16119/19, де Верховний Суд зазначив: «Установивши, що позивач не є стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 19 липня 2018 року, від 11 квітня 2017 року та від 04 вересня 2017 року, укладених між відповідачами, суд
                                                                        -  5  -
першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що зазначені позивачем обставини введення в оману під час укладення цих правочинів не можуть бути підставою для визнання правочинів недійсними».
Окрім того, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків щодо недоведеності існування на момент укладення оспорюваних договорів арешту квартири накладеного на підставі ухвали суду від 04 лютого 2019 року, оскільки відсутні відомості про пред`явлення даної ухвали до примусового виконання як і відсутні відомості про її виконання на підставі постанови органу державної виконавчої служби та внесення відповідних відомостей про обтяження майна до Реєстру обтяжень нерухомого майна.
Такі висновки спростовуються матерілами справи, в яких наявна завірена копія судової ухвали від 04 лютого 2019 року у справі № 758/12347/18 про накладення арешту на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
Вказана ухвала в тому числі міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень і відомості про її скасування в реєстрі відсутні, що у свою чергу спростовує висновки суду про недоведеність факту наявності арешту майна на час укладання оспорюваних позивачем правочинів. Це по-перше.
По-друге, наявність чи відсутність накладеного судом в порядку забезпечення позову арешту в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не має правового значення, оскільки ухвала суду є судовим рішенням, яке відповідно до ст.1291 Конституції України та ст.18 ЦПК України є обов`язковими до виконання на всій території України для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Обов`язковість судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
В даному істотне значення має те, чи знала сторона правочину про наявність арешту, при укладенні оспорюваних правочинів. І лише у випадку доведеності тієї обстаивни, що сторона правочину була обізнана про наявність арешту, проте уклала правочин, може бути підставою для визнання такого правочину недійсним за позовом заінтересованої особи, права якої порушені.
Такі правові висновки щодо необхідності обізнаності сторони правочину про наявність арешту як підстави визнання такого правочину недійснимсформовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц та цілому ряді постанов Верховного Суду та є усталеними.
Так у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17 Верховний Суд зазначив: «Разом з тим, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо. До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц.
У постанові від 22 квітня 2021 року у справі № 454/3657/18 Верховний Суд вказав: «Статтею 1291 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення ст.153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом
                                                                        -  6  -
України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.
У справі, яка переглядається, встановлено, що ухвала про накладення арешту постановлена Подільським районним судом м.Києва 04 лютого 2019 року, а оспорювані позивачем правочини укладено відповідачами 18 лютого 2019 року, тобто через два тижні після постановлення ухвали.
Будь-які докази про обізнаність відповідачів  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про накладення судом арешту на частину квартири, зокрема докази про направлення копії ухвали на адресу ОСОБА_3 і дату її отримання, або про ознайомлення з матеріалами справи і в тому числі ознайомлення з ухвалою, або оскарження  ОСОБА_3 цієї ухвали, як доказ про її обізнаність, у справі відсутні і такі докази позивачем не надані. 
За таких обставин недоведеність факту обізнаності відповідачки про накладений ухвалою суду арешт на частину квартири унеможливлює визнання оспорюваних правочинів недійсними з огляду на заявлені вимоги.
В той же час колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору і на правовий результат вирішення справи не вплинула з урахуванням викладеного вище.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2013 року (справа № 6-21250св13), від 18 грудня 2013 року (справа № 6-35523св13) та від 25 грудня 2013 року (справа № 6-37238св13), оскільки викладені у цих ухвалах висновки не є висновками Верхового Суду у розумінні ч.4 ст.263 ЦПК України щодо застосування норми права, які мають враховуватись судами.
Враховуючі законодавчі обмеження щодо формування єдиної правозастосовної практики, висновки, викладені вищими спеціалізованими судами, зокрема Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ не є обов`язковими для врахування судами при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що постановою  Подільського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві від 18 вересня 2018 року накладено арешт на квартиру, що у свою чергу є підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів, 
                                                                        -  7  -
з огляду на відсутність доказів обізнаності відповідачів про наявність даного арешту.
Відхиляючи ці доводи, колегія суддів звертає увагу на відсутність у справі будь-яких відомостей про підстави накладення ДВС арештута те, що цей арешт пов`язаний із захистом прав позивача.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують викладених вище висновків апеляційного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволити частково.
Рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Подільського районного суду м.Києва від 06 грудня 2021 року року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

            Судді: