Постанова
   Іменем   України
 
Єдиний унікальний номер справи 755/13220/21	 	
Номер провадження 22-ц/824/8967/2022	
Головуючий у суді першої інстанції Арапіна Н. Є. 	
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач        	
14 листопада 2022 року                                                                                             місто Київ
                            Номер справи 755/13220/21
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
 
головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), 
суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І. 
 
сторони
 
позивач                                     ОСОБА_1 
відповідач                                ОСОБА_2 
 
розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 21 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н. Є., в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва 
у с т а н о в и в :
 
У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
В обґрунтування позову зазначив, що згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, зміненого рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06.06.2016 в частині визначення розміру аліментів, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 000,00 грн починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття дитини. 04 грудня 2018 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (яке було змінено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року), з 1 000,00 грн на ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду до досягнення дитиною повноліття. 19 червня 2019 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у розмірі 1 000,00 грн починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття дитини. Крім того, 19 червня 2019 року   ОСОБА_2 було подано до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві заяву про примусове виконання рішення суду. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 20 червня 2019 року за період з березня 2016 року по 27 травня 2019 року заборгованість позивача перед відповідачем по сплаті аліментів становить 39 000,00 грн.   ОСОБА_1 , використовуючи своє процесуальне право,  звертався до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та йому було відмовлено у задоволені скарги з підстав того, що сплата коштів боржником в період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року проводилася без зазначення призначення платежу. Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 05 липня 2019 року по картці/рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 , за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року позивачем було перераховано на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 42 000,00 грн. У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача безпідставно набуті нею грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн та покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн, витрати зі сплати судового збору у розмірі 908,00 грн.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про час, дату та місце розгляду цивільної справи, чим позбавив її можливості належним чином захистити свої права, у тому числі подати відзив на позовну заяву, заперечення та пояснення по справі, що вплинуло на ухвалення незаконного рішення. Вказала, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову не з`ясував правові підстави перерахування позивачем на її користь грошових коштів у розмірі 42 000,00 грн, не встановив обставин за яких позивач перерахував відповідачу вказану суму грошей, не взяв до уваги наявність між сторонами спору щодо розміру аліментів на утримання сина. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про безпідставність набуття відповідачем спірних грошових коштів, оскільки вважає, що ці кошти були перераховані їй позивачем як один із способів додаткового утримання спільної дитини, так як розмір аліментів 1 000,00 грн є недостатнім для забезпечення потреб дитини. Також вказала на те, що судом не було застосовано норми Сімейного кодексу України, а ухвалено рішення лише на підставі норм Цивільного кодексу України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. Звернув увагу на те, що вказана справа була розглянута судом без повідомлення (виклику) учасників справи, а тому посилання апелянта на положення ст. 128 ЦПК України вважає абсурдним. Вказав, що правових підстав для перерахування грошових коштів відповідачу, окрім рішення суду про стягнення аліментів, у позивача не було і тому судом першої інстанції вірно встановлено безпідставність перерахування спірних грошових коштів. Апелянт помилково вважає перераховані позивачем на її рахунок грошові кошти коштами на утримання дитини, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, який ці кошти не визнав аліментами. Доводи апелянта про необхідність застосування судом до даних правовідносин норм статей 180, 181, 185, 194 СК України вважає абсурдними, оскільки предметом розгляду у цивільній справі є безпідставно набуті грошові кошти, а не визначення чи зміна розміру аліментів.
У відповідності до вимог п. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Ураховуючи предмет та підставу заявленого позову, ціну позову, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Суд перевірив доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.
Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року в частині визначення розміру аліментів та ухвалено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1 000,00 грн, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття дитини. В решті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишено без змін.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 грудня 2018 року змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 червня 2016 року, з 1 000,00 грн на ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішення суду та до досягнення дитиною повноліття.
19 червня 2019 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 000,00 грн, починаючи з 07 березня 2016 року і до повноліття дитини.
19 червня 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві заяву про примусове виконання рішення суду.
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 20 червня 2019 року за період з березня 2016 року по 27 травня 2019 року заборгованість позивача становить 39 000,00 грн. 
Згідно виписки АТ КБ «ПриватБанк» від 05 липня 2019 року по картці/рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року позивачем було перераховано на користь відповідача грошові кошти у загальному розмірі 42 000,00 грн. 
Позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн, посилаючись на постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року, якою встановлено, що оскільки відомості про здійснені платежі за період з 30 березня 2016 року до 29 травня 2019 року не містять призначення платежу «Аліменти», тому не можуть бути підставою для здійснення перерахунку заборгованості по аліментам.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що після припинення шлюбних відносин з відповідачем позивач, у зв`язку з ухваленням рішенням про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина, вносив платежі на його утримання без наявності відкритого виконавчого провадження, а відповідач, мати дитини, пред`являючи виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів до примусового виконання у 2019 році, не вказала про надані позивачем грошові кошти, у зв`язку з чим державним виконавцем нарахована заборгованість за весь час прострочення аліментів, а тому перераховані позивачем грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн в розумінні ст. 1212 ЦК України є безпідставно набутими, оскільки набуті відповідачем за рахунок іншої особи за відсутності правової підстави для набуття або збереження майна.
Проте, з такими висновками суду колегія суддів погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.
Так, частиною першою статті 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина 2 статті 1212 ЦК України).
Відповідно до частини 3 вказаної вище статті, положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. 
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до вимог Цивільного кодексу України, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Так, загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. 
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.
Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.
ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.
З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії ставить під сумнів.
У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається апеляційним судом позивач як на підставу задоволення позовних вимог посилається на постанову Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №753/14154/19, у якій зроблено висновок про те, що сплачені позивачем відповідачу грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року не є аліментами, сплаченими батьком на утримання спільного сина сторін, а тому ОСОБА_1 уважає, що ОСОБА_2 недобросовісно набула ці кошти та вони повинні бути повернуті платнику - ОСОБА_1 .
Установлюючи обставини недобросовісності ОСОБА_2 як набувача спірних грошових коштів, суд першої інстанції узяв до уваги факт встановлений постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі №753/14154/19 про те що грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн сплачені позивачем відповідачу не є аліментами, а тому дійшов висновку, що такі кошти підлягають поверненню, не врахувавши усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, а саме: суд першої інстанції не мотивував з яких підстав не взяв до уваги заперечення відповідача щодо належності отримання нею вказаних коштів.
Так, відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.
У справі, що переглядається, судом було встановлено, що грошові кошти у розмірі 42 000,00 грн, перераховані позивачем відповідачу за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року не є аліментами. Проте у ході перегляду справи апеляційним судом встановлено, що такі кошти позивач добровільно перераховував відповідачці на утримання дитини, а позивачем спірні кошти витрачались саме як додаткові витрати на дитину за відсутності будь-якої несумлінності з боку останньої, зворотного позивачем не доведено. 
Колегія суддів дійшла висновку, що сплата батьком на рахунок матері їх спільної дитини грошових коштів у розмірі 42 000,00 грн за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року здійснювалася ним добровільно, у призначенні платежу платник не зазначав, що вказані суми переказу є аліментами, відтак вказані кошти були сплачені ним як один із способів утримання спільної дитини, оскільки обов`язок батька не тільки сплачувати аліменти на дитину, яка проживає окремо від нього, але й нести додаткові витрати пов`язані з її утриманням, забезпечивши при цьому належний рівень життя дитини з урахуванням її потреб. Ураховуючи обов`язок батька утримувати дитину, брати участь у додаткових витратах, повернення матір`ю дитини добровільно сплачених батьком дитини за тривалий час грошових коштів, які вже витрачені матір`ю на дитину, може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості. Такі грошові кошти не є безпідставно отриманими відповідачкою. Вона їх отримала і витратила на дитину, оскільки батько дитини добровільно їй ці  кошти на дитину перерахував.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (статі 180, 181 СК України).
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Ураховуючи те, що саме неповнолітня дитина є власником одержаних на додаткові витрати по її утриманню грошових коштів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги позивача про повернення добровільно сплачених ним на додаткові витрати по утриманню дитини грошових коштів у розмірі 42 000,00 грн за період з 30 березня 2016 року по 29 травня 2019 року не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.
За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття коштів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення їх з відповідача на користь позивача як безпідставно набутих.
Ураховуючи помилковість висновків суду про повернення як безпідставно набутих коштів, добровільно і непомилково сплачених позивачем, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, на утримання якої позивачем і сплачувались вказані грошові кошти як один із способів утримання дитини, незважаючи на те, що вказані кошти не є аліментами.
Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції позивач до суду не подав.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  невірно оцінив зібрані у справі докази, дійшов помилкових висновків щодо безпідставності отриманих відповідачкою от позивача грошових коштів на утримання сина, що призвело до невірного та несправедливого вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким що ухвалено з дотриманням норм як матеріального так і процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Проте доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи колегія суддів оцінює критично, оскільки із матеріалів справи вбачається, що суд здійснював розгляд справи у спрощеному провадженні без виклику (повідомлення) учасників справи та їх представників, а копія ухвали про відкриття провадження у справі та додані до неї матеріали були вручені відповідачу, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення адресату поштового відправлення. Такі дії суду і судові рішення повністю відповідають вимогам закону і не є підставою для скасування рішення суду. 
Загалом нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення грошових коштів як безпідставно набутих відповідачем.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим і таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав.
Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги до суду у розмірі 1362,00 грн підлягають відшкодуванню позивачем, оскільки апеляційну скаргу відповідача задоволено та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Керуючись ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.  376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
ОСОБА_1 відмовити у задоволенні позову.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ,) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн 00 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повна постанова складена 14.11.2022.
 
Судді
                                                                                           Л. Д.  Поливач
 
                                                                                           А. М.  Стрижеус
 
                                                                                           О. І.  Шкоріна