Постанова
Іменем України
 
21 вересня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 559/1914/20
провадження № 61-21272св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Рівнеторф»,
третя особа - тимчасово виконуючий обов`язки директора Державного підприємства «Рівнеторф» Ващук Сергій Володимирович,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року у складі судді Ралець Р. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,
Історія справи 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного підприємства «Рівнеторф» (далі - ДП «Рівнеторф»), третя особа - тимчасово виконуючий обов`язки директора ДП «Рівнеторф» Ващук С. В. про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював на ДП «Рівнеторф» з 01 червня 1978 року. Наказом № 119-к від 17 серпня 2020 року звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переводу на іншу роботу за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, так як накази № 59 від 11 червня 2020 року та № 119- к від 17 серпня 2020 року видані із порушенням норм законодавства України та є протиправними. У зв`язку із сімейними обставинами та необхідністю оздоровитись, у першій половині дня 11 червня 2020 року ОСОБА_1 написав заяву на т. в. о. директора ДП «Рівнеторф» про надання йому невикористаних днів щорічних відпусток з 12 червня 2020 року за період роботи з 28 квітня 2013 року по 2019 рік включно. Усно йому було відмовлено у прийнятті заяви, посилаючись лише на те, що такого типу заяви не приймаються. Цього ж дня засобами поштового зв`язку «Укрпошта» позивач відправив рекомендованим листом вищевказану заяву на адресу відповідача. У другій половині цього ж дня 11 червня 2020 року його викликали до кабінету т. в. о. директора ДП «Рівнеторф» та запропонували написати заяву на звільнення за власним бажанням, на що він відмовився, тоді його усно повідомили, що його посаду буде скорочено. 25 червня 2020 року інформаційним листом відповідача № 394 від 23 червня 2020 року позивача повідомли про неможливість надання невикористаних днів щорічних відпусток, оскільки його щорічна відпустка згідно з графіком припадає на жовтень 2020 року та його заяву про відпустку було отримано 19 червня 2020. Вважає, що відповідач не надавши йому невикористані дні щорічних відпусток порушив статті 2 та 11 Закону України «Про відпустки». Відповідно до наказу відповідача № 119-к від 17 серпня 2020 року підставою звільнення позивача був наказ № 59 від 11 червня 2020 року, акт про відмову від підпису та ознайомлення про наявні вакантні посади від 31 липня 2020 року, хоча 31 липня 2020 року позивач не ознайомлений з наявними вакантними посадами та останні йому не пропонувались.
Позивач просив:
поновити його на роботі головного енергетика на ДП «Рівнеторф» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 серпня 2020 року до дня поновлення на роботі.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Рівнеторф», третя особа - тимчасово виконуючий обов`язки директора ДП «Рівнеторф» Ващук С. В. про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулося без порушення його трудових прав, при звільненні дотриманий порядок, встановлений трудовим законодавством, позивачем не доведено що звільнення було незаконним. 
Суд зазначив, що в даному випадку, скороченню підлягала тільки одна посада головного енергетика та не відбувалося змін в організації виробництва і праці.
Вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних вимог, пов`язаних з поновленням на роботі, тому не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що у ДП «Рівнеторф» мало місце скорочення штату працівників, відповідачем у встановлений строк повідомлено позивача про зміни в організації праці та про майбутнє звільнення, запропоновано всі вакантні посади, які відповідали його освітньому рівню та кваліфікації, від яких позивач відмовився, тому звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулося із дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу,у якій просить скасувати рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25листопада 2021 року; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції; вирішити питання про розподіл судових витрат.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відповідачем не виконаний обов`язок, визначений частиною третьою статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо надання первинній профспілковій організації інформації про заплановане звільнення, чим порушено статтю 49-4 КЗпП України
Відповідач не надав доказів, що позивача повідомлено про відповідне вивільнення за два місяці.
Відповідачем не надано докази, які підтверджують необхідність скорочення штату працівників, а саме: докази наявності змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації; техніко-економічне обґрунтування, де б відображались передумови для проведення змін в організації виробництва, праці чи покращення фінансового стану підприємства, виписки із протоколу засідання профкому зі згодою на звільнення.
У наказі № 59 від 11 червня 2020 року «Про скорочення штату» зазначена причина (умова) скорочення штату - покращення фінансового стану підприємства, без зазначення конкретних змін, які планується запровадити; причини цих змін; посади, що підлягають скороченню; запланована дата проведення скорочення. Представник відповідача в судовому засіданні не пояснив, який фінансовий стан підприємства покращився. 
Зазначає, що відповідач, скорочуючи посаду головного енергетика (відповідального за електрогосподарство) поставив підприємство під загрозу функціонування, так як лише ОСОБА_1 мав відповідний допуск 5 групи з електробезпеки до і вище 1000 В (дійсний у період скорочення), а також не забезпечив його переважне право на залишення на роботі, так як він є працівником із більш високою продуктивністю праці і кваліфікацією із числа електротехнічних працівників ДП «Рівнеторф», чим було порушено частину першу статті 42 КЗпП України.
У період з 11 червня і до 17 серпня 2020 року позивача ніхто особисто (персонально) письмово не попереджав про скорочення (лише усно) і відповідно не пропонував вакантні посади у відповідності до приписів статті 49-2 КЗпП України. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що позивач відмовився лише від ознайомлення із повідомленням про наявні вакантні посади, тобто відповідач не заперечив, що позивач не відмовлявся від запропонованих посад.
Акти про відмову від підпису та ознайомлення з повідомленнями про наявні вакантні посади від 22 червня 20 року та 31 липня 2020 року не підтверджують відмову позивача від запропонованих посад, у актах не зазначені спосіб вручення повідомлень (пропозиції), місця їх вручення (кабінет, приміщення) та година, акти не затверджені керівником, до актів не включена вакантна посада - монтера колії, що стало відомо в судовому засіданні під час допиту свідка відповідача - старшого інспектора з кадрів, акти складені без будь-якої участі та присутності позивача, оскільки листом відповідача № 548 від 02 вересня 2020 року позивачу відмовлено у їх надані, що свідчить про відсутність актів на момент звернення.
Відповідач не направив наказ № 59 від 11 червня 2020 року «Про скорочення штату», персональне повідомлення про скорочення та повідомлення про наявні вакантні посади на поштову адресу позивача рекомендованим листом із повідомленням та відповідно до статті 29 КЗпП України не відправив зазначені документи на електрону скриньку позивача. 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій в порушення зазначених норм процесуального права не дослідили підстави та процедуру дотримання відповідачем розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні від 25 червня 2021 року припустився помилки у вступній частині рішення, не вказавши учасника судового засідання - позивача, який був присутній весь час з моменту відкриття та до закінчення судового засідання.
Позиція інших учасників справи
У лютому 2022 року ДП «Рівнеторф»подало відзив на касаційну скаргу,у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року залишити без змін.
Відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що у період з 11 червня 2020 року і до 17 серпня 2020 року його ніхто особисто (персонально) письмово не попереджав про скорочення і відповідно не пропонував вакантні посади у відповідності до приписів статті 49-2 КЗпП України є неправдивими, необґрунтованими та такими, що вводять суд в оману і не відповідають фактичним обставинам справи. ДП «Рівнеторф» додержано норми трудового законодавства при звільнені позивача. Посилання позивача на те, що акти про відмову від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади від 22 червня 2020 року та 31 липня 2020 року не затверджені керівником не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством України не передбачено такого обов`язку підприємства. Посилання позивача на частину третю статті 29 КЗпП України про можливість ознайомлення позивача з наказом ДП «Рівнеторф» № 59 від 11 червня 2020 року про скорочення штату засобами електронного зв`язку відповідач вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказана вище норма набула чинності лише 04 лютого 2021 року згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення правового регулювання дистанційної, надомної роботи та роботи із застосуванням гнучкого режиму робочого часу». Твердження позивача про переваги кваліфікації як працівника є безпідставними та не заслуговують на увагу, оскільки переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності чи штату працівників, які займають однакові посади при зміні в організації виробництва і праці, а у даному випадку скороченню підлягала тільки одна посада головного енергетика та не відбувалося змін в організації виробництва і праці. За таких обставин посилання позивача на статтю 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» є безпідставним та необґрунтованими. Зазначає, що звільнення позивача відбулося саме за скороченням штату. Окрім того, посилання позивача на те, що скорочуючи посаду головного енергетика відповідач поставив підприємство під загрозу функціонування, так як ОСОБА_1 мав відповідний допуск групи з електробезпеки 5 гр. до і вище 1000 В, не відповідає дійсності так, як на момент звільнення позивача на підприємстві були наявні висококваліфіковані працівники з відповідним допуском групи з електробезпеки 5 гр. до і вище 1000 В в особі енергетика І категорії ОСОБА_2 . Також відповідач вказує, що сумарно, скорочення штату передбачало вивільнення двох працівників, що не підпадає під критерії масового вивільнення працівників з ініціативи роботодавця, які визначені у статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», а відтак повідомлення Державної служби зайнятості не є обов`язковим.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року відкрите касаційне провадження у справі № 559/1914/20, витребувано справу з суду першої інстанції.
У лютому 2022 року матеріали цивільної справи № 559/1914/20 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 18 січня 2022 року зазначено, що касаційна скарга містить передбаченічастиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 750/1535/17, від 27 грудня 2019 року у справі № 757/42871/15-а, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 25 вересня 2019 року у справі № 753/2187/17, від 04 липня 2018 року у справі № 2о-55/2008 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини
Суди встановили, що ОСОБА_1 працював на ДП «Рівнеторф» з 01 червня 1978 року. 
Наказом ДП «Рівнеторф» № 5 від 16 січня 2020 року головного енергетика ОСОБА_1 призначено відповідальним за електрогосподарство ДП «Рівнеторф».
Наказом ДП «Рівнеторф» № 6 від 16 січня 2020 року енергетика І категорії ОСОБА_2 призначено особою, яка буде заміщати відповідального за електрогосподарство ДП «Рівнеторф» на час його тривалої відсутності.
11 червня 2020 року ОСОБА_1 на ім`я т. в. о. директора ДП «Рівнеторф» відправив заяву про надання йому невикористаних днів щорічних відпусток з 12 червня 2020 року за період роботи з 28 квітня 2013 року по 2019 рік включно, яка вручена ДП «Рівнеторф» 16 червня 2020 року о 17:15 годині.
11 червня 2020 року ДП «Рівнеторф» винесений наказ № 59 про скорочення штату, відповідно до якого посада головного енергетика, яку займав ОСОБА_1 , підлягала скороченню з 17 серпня 2020 року.
11 червня 2020 року провідним юрисконсультом ОСОБА_3 , старшим інспектором з кадрів ОСОБА_4 та диспетчером ОСОБА_5 складений та підписаний акт № 1 про відмову від підпису та ознайомлення з наказом ДП «Рівнеторф» № 59 від 11 червня 2020 року про скорочення штату, в якому зазначено, що головний енергетик ОСОБА_1 відмовився від підпису та ознайомлення з наказом ДП «Рівнеторф» № 59 від 11 червня 2020 року про скорочення штату, зміст наказу зачитано в присутності ОСОБА_1 . 
Як свідчить повідомлення за вих. № 387 від 22 червня 2020 року, ОСОБА_1 запропоновано переведення на вакантні посади на підприємстві.
ОСОБА_1 відмовився від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади, яке було зачитано в його присутності, про що складений акт про відмову від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади від 22 червня 2020 року.
31 липня 2020 року ОСОБА_1 повторно запропоновано переведення на вакантні посади на підприємстві згідно повідомлення про наявні вакантні посади вих. № 500 від 31 липня 2020 року. У повідомленні зазначено, що у разі відмови від запропонованих посад позивача буде звільнено 17 серпня 2020 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
ОСОБА_1 відмовився від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади, яке було зачитано в його присутності, про що складений акт про відмову від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади від 31 липня 2020 року.
Наказом №119-к від 17 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнений у зв`язку зі скороченням штату працівників та відмовою від переводу на іншу роботу на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Підставою для винесення наказу зазначено наказ № 59 від 11 червня 2020 про скорочення штату працівників, акт про відмову від підпису та ознайомлення про наявні вакантні посади ОСОБА_1 від 31 липня 2020 року. Бухгалтерію підприємства зобов`язано зробити повний розрахунок та виплатити вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку та відпускні за відпрацьований період часу з 28 квітня 2013 року по 17 серпня 2020 року.
Відповідно до листів Первинної професійної спілки працівників ДП «Смигаторф» № 1 від 20 липня 2020 року, Первинної профспілкової організації ДП «Рівнеторф» РООПЗ № 10 від 04 серпня 2020 року, ОСОБА_1 не відносився до членів двох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві.
Позиція Верховного Суду
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 цього Кодексувстановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП Українипро наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 року у справі № 524/4152/20 (провадження № 61-3769св21) зроблено висновок, що: «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. […] У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21 травня 2020 року у справі № 316/969/16-ц (провадження № 61-38003св18) зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Єдиним способом виконання такого обов`язку є пропозиція роботодавця працівнику, який вивільнюється, усіх наявних вакансій та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 635/4949/20 (провадження № 61-830св22) зроблено висновок, що: «оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (провадження № 6-40цс15))».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2022 року у справі № 524/3098/21 (провадження № 61-1169св22) зроблено висновок, що: «відповідно до повноважень, визначених статутом коледжу, директором коледжу видано наказ від 20 грудня 2020 року № 162-о/д про скорочення з 16 березня 2021 року штатної одиниці заступника директора з виховної роботи. […] Посилання у касаційній скарзі на те, що у відповідача не відбулось змін в організації виробництва і праці, спростовуються обставинами, установленими на підставі досліджених під час розгляду справи доказів, відповідно до яких у відповідача відбулися зміни у штаті, зокрема відбулось скорочення штату працівників за рахунок скорочення посади заступника директора з виховної роботи, яку обіймала позивач, і новий штатний розпис почав діяти з 16 березня 2021 року».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, що переглядається:
25 червня 2021 року в судовому засіданні під час розгляду справи свідок  ОСОБА_4 повідомила, що серед вакантних посад, які пропонувались позивачу, була посада монтера колії;
відповідно до повідомлень про наявні вакантні посади від 22 червня 2020 року та 31 липня 2020 року, посада монтера колії відсутня;
ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції зазначив, що свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що позивачу були запропоновані переведення на всі наявні вакантні посади на підприємстві згідно повідомлень від 22 червня 2020 року та 31 липня 2020 року, проте він відмовився від підпису та ознайомлення з повідомленням про наявні вакантні посади;
суд першої інстанції не встановив, чи були запропоновані ДП «Рівнеторф» позивачу усі наявні вакантні посади та роботи, які може він виконувати та які відповідають його кваліфікації, що з`явилися на підприємстві протягом періоду вивільнення та існували на день звільнення, а також чим підтверджуються вказані обставини;
залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, не з`ясував, чи дотримані ДП «Рівнеторф» вимоги, передбачені статтею 49-2 КЗпП Українищодо запропонування ОСОБА_1 всіх вакантних посад в установі відповідача, які б він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації, від переведення на які позивач відмовився.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
З урахуванням висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2022 рокуу справі № 524/4152/20 (провадження № 61-3769св21), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2022 року у справі № 635/4949/20 (провадження № 61-830св22), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2022 року у справі № 524/3098/21 (провадження № 61-1169св22), колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Україниу постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц ( провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).
Тому розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року скасувати.
Справу № 559/1914/20 за позовом  ОСОБА_1 до Державного підприємства «Рівнеторф», третя особа - тимчасово виконуючий обов`язки директора ДП «Рівнеторф» Ващук Сергій Володимирович, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту прийняття постанови касаційного суду рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 25 червня 2021 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 25 листопада 2021 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат  	
Судді: 	Н. О. Антоненко    І. О. Дундар  	
 	Є. В. Краснощоков  	
 	М. М. Русинчук