Справа № 128/131/20
Провадження № 22-ц/801/1666/2022
Категорія: 9
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2022 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Саєнко О. Б. в залі суду м. Вінниці, зі складенням повного тексту судового рішення 28 липня 2022 року,
в цивільній справі № 128/131/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Батьківщина», Спілки громадян – співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Батьківщина» про виділ майна в натурі,

встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Батьківщина», Спілки громадян – співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Батьківщина» про виділ майна в натурі.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що він має право власності на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», реорганізованого в Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма Батьківщина» (далі - ПСП «Агрофірма Батьківщина») смт Стрижавка Вінницького району на загальну суму 229 209,67 гривень.
Вказує, що згідно з Договором про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності від 08 лютого 2000 року, все майно колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» у зв`язку з його реформуванням в ПСП «Агрофірма Батьківщина», було передано останньому. Згідно з Протоколом зборів уповноважених пайовиків ПСП «Агрофірма Батьківщина» від 13.01.2007 відповідачу ПСП «Агрофірма Батьківщина» було надано право на викуп майна колишнього колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина».
Однак, у зв`язку з відсутністю коштів у ПСП «Агрофірма Батьківщина» такий викуп не відбувся, і 28.10.2008 між ним та відповідачем ПСП «Агрофірма Батьківщина» був укладений договір про скуповування за його кошти майнових сертифікатів, з метою отримання на них майна та подальший його поділ між ним та ПСП «Агрофірма «Батьківщина».
Зазначає, що 13.11.2019 він звернувся до Голови спілки співвласників майна колишнього КСП «Батьківщина» ОСОБА_2 із заявою про надання йому інформації про структуру наявного майна у зв`язку з його правом на виділення даного майна в натурі згідно з майновими сертифікатами, та отримав відповідь від 04.12.2019, що його повноваження як голови закінчилися у зв`язку з викупом майнових сертифікатів ним та ПСП «Агрофірма Батьківщина», а все майно начебто виділене в натурі йому та відповідачу ПСП «Агрофірма Батьківщина».
Вважає, що ця інформація не відповідає дійсності, оскільки він отримував лише нерухоме майно, а майно, на яке він претендує, нікому в натурі не виділялося. Належні йому сертифікати, які окремо йому належать на загальну суму 229 209,67 гривень та які підтверджують його право на частку в майні, не погашалися, нерухоме майно на них ним не отримувалося.
За наведених обставин, посилаючись на норми ст. 364 ЦК України, просив суд виділити йому в натурі майно пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» реорганізованого в ПСП «Агрофірма Батьківщина», за цінами визначеними згідно з переліком першопочаткового розпайованого майна та додатками до нього станом на 01.02.2000 - на загальну суму 229 209,67 гривень: трактор Т-150 1992 року випуску ціною 4 108,90 грн, трактор T- 70С 1993 року випуску ціною 3 557,25 грн, трактор МТЗ - 80А 1986 року випуску ціною 3 981,40 грн, трактор МТЗ- 82 1998 року випуску ціною 1 7425 грн, трактор ЮМЗ-6А 1988 року випуску ціною 3 743,24 грн, борону дискову БДТ-7 1988 року випуску ціною 935 грн, комбайн Е-303 1991 року випуску ціною 5 100 грн, оприскувач ОП-2000 1989 року випуску ціною 632,40 грн, борони 57 шт. ціною 3 910 грн, причеп 2ПТС-4А 1987 року випуску ціною 770,95 грн, два причепи 2ПТС-4А ціною 680,09 грн кожен, погрузчик ЕПС - 4,2 1984 року випуску ціною 2 667,70 грн, плуг ПН-3-35 1984 року випуску ціною 306 грн, плуг ППН - 5-35 1987 року випуску ціною 408 грн, кран - балку 1991 року випуску ціною 3 910 грн , культиватор КПС-4 1986 року випуску ціною 784,55 грн , КРН - 5,6 1984 року випуску ціною 1 691,50 грн, токарний станок ціною 450 грн, жатку ЖРБ ціною 511,70 грн, автомобіль ГАЗ-5201 1986 року випуску ціною 2 463, 75 грн, бензовоз ГАЗ 431410 1987 року випуску ціною 3 825 грн, автокран 1990 року випуску ціною 14 550 грн, автомобіль УАЗ -31512 1995 року випуску ціною 2 400 грн, корови загальною вагою 140,145 центнерів ціною 57 710,49 грн , молодняк свиней загальною вагою 21,709 центнерів ціною 20 433,71 грн, ячмінь 244 558 кг ціною 36 086 грн, горох 58 455 кг ціною 16 843 грн, кукурудзу 3 990 кг ціною 720 грн, насіння цукрового буряка 286 кг ціною 3 006 грн, солому 5 539 центнерів ціною 8 536 грн , сіно 793 центнери ціною 3 965 грн, жом 4 792 центнери ціною 2 417 грн.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач передчасно звернувся до суду із позовом, оскільки ним не дотримано процедури визначеної Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок № 1127), а тому в його задоволенні необхідно відмовити.
Не погодившись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його помилковість у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, застосуванням закону який не підлягав застосуванню і, як наслідок, незастосуванням закону, який потрібно було застосувати, неврахуванням висновків Верховного Суду по застосуванню правових норм, які регулюють спірні правовідносини та порушеннями норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції у даному випадку застосовано нормативний акт, який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин. Зазначає, що вирішити питання виділу йому в натурі рухомого майна за процедурою, передбаченою Порядком № 1127 він ніяк не міг, оскільки цей порядок рухомого майна не стосується та процедуру його виділу в натурі не регулює. Тобто ті нормативні акти, які застосував суд не регулюють спірні правовідносини і це якраз і призвело до неправильного вирішення справи. 
Зокрема, судом застосовано норму ч. 3 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство». Разом з тим, вирішити питання виділу в натурі рухомого майна бувшого КСП «Батьківщина» в порядку виходу з підприємства за процедурою, передбаченою цим Законом, він ніяк не міг, оскільки ніколи не був членом цього КСП. Місцевий суд в рішенні послався і на Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затверджений наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62, який регулював порядок виділу майнового паю в натурі, проте не врахував що цей наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства № 253 від 11.04.2013, тобто застосував нечинний нормативний акт. Також не погоджується із застосуванням судом наказу Міністерства аграрної політики України №315 від 20.05.2008 «Про затвердження Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» з посиланням на розділ 4 цього наказу, яким передбачено процедуру виділення частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. При цьому, суд першої інстанції не звернув ніякої уваги на те, що договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності було укладено ще 08.02.2000, терміном на 20 років, у зв`язку з чим з 08.02.2020 він втратив чинність та нового договору між співвласниками не укладалось. Тобто відсутність такого договору на час вирішення справи судом унеможливлювала як вирішення питання виділу майна в натурі в порядку, передбаченому цими Рекомендаціями, так і застосування самого наказу № 315 до спірних правовідносин.
Також вказує, що за вирішенням питання щодо виділу рухомого майна в натурі він звертався як до Спілки громадян – співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Батьківщина» в особі її голови – ОСОБА_2 так і до ПСП «Агрофірма Батьківщина» як підприємства – користувача, проте від першого одержав відповідь про те, що його повноваження як голови закінчилися у зв`язку з викупом майнових сертифікатів позивачем та ПСП «Агрофірма Батьківщина», а все майно начебто вже виділене в натурі йому та ПСП «Агрофірма Батьківщина», тобто ніякі збори не були скликані і це унеможливило для позивача вирішення цього питання за згодою усіх співвласників, а від другого він взагалі ніякої відповіді не отримав. Про вказані обставини позивач повідомляв суд першої інстанції, вони становили одну із підстав його позову, він надав разом з позовом відповідні докази таких звернень, проте суд не надав їм будь-якої оцінки та в рішенні жодних мотивів їх відхилення не навів. 
На думку скаржника, суд першої інстанції не взяв до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 2-448/2008) щодо необхідності застосування при вирішенні такої категорії справ статті 124 Конституції України, де визнано правильним залучення як відповідача – підприємства-правонаступника КСП, якому передано у користування майно пайового фонду колективного сільськогосподарського підприємства, та дійшов помилкового висновку щодо передчасності заявленого позову. Відтак, суд мав керуватися нормами ч. 1 ст. 364 ЦК України.
Звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвели до невжиття суддею Саєнко О. Б. заходів щодо розгляду справи протягом строку, встановленого законом, у зв`язку з цим вона підлягала відводу з підстав, передбачених у п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.
Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Кухар О. І. підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав.
Представник відповідача ПСП «Агрофірма Батьківщина» – адвокат Дудчик О. М. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.
Представник відповідача спілки громадян – співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином.
Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність представника спілки громадян – співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина», який не з`явився.
Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини.
Звернувшись до суду з позовом про виділ майна в натурі, позивач на підтвердження позовних вимого надав суду: копії свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) (а.с.6-26); копію першочергового розпайованого майна ПСП «Агрофірма Батьківщина» на 01.02.2000, а також додатки до нього №1 та №2 (а.с.27-31); копію рахунку № НОМЕР_1 до майнового паю (а.с.32-33); копію статуту ПСП «Агрофірма Батьківщина» (а.с.34-42); копію договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться в спільній частковій власності від 08.02.2000 (а.с.43-45); копію протоколу зборів уповноважених пайовиків ПСП «АФ Батьківщина» від 13.01.2007 (а.с.46-48); копію договору від 28.10.2008 (а.с.49-51); копію протоколу №10 зборів спілки громадян-співвласників майна реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства ПСП «Агрофірма Батьківщина» (а.с.52-55).
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про скликання загальних зборів співвласників майна на яке він претендує, прийняття загальними зборами рішення про виділення спірного майна на належні йому майнові сертифікати. Отже місцевий суд дійшов висновку, що позивач передчасно звернувся до суду із позовом, оскільки ним не дотримано процедури визначеної Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (Порядок № 1127), а тому відмовив у задоволенні позовних вимог.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції й відхиляє відповідні доводи апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.
За загальним правилом право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина перша статті 358 ЦК України).
Питання розподілу та використання майна реорганізованих колективних підприємств, визначення розміру майнових паїв та їх документального посвідчення врегульоване постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» (далі - постанова КМУ № 177) та наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств», який втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів».
Відповідно до пункту 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою КМУ № 177, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування, видається нове свідоцтво.
Згідно з пунктами 2.4, 2.5, 4.4 Рекомендацій щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315, управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється загальними зборами співвласників. Рішення загальних зборів співвласників приймається за згодою не менш як 2/3 співвласників, крім рішень щодо відчуження майна та виділення в натурі частки з майна, які приймаються одностайно. Договір між співвласниками про виділення в натурі частки з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Таким чином, оскільки майно колективних сільськогосподарських підприємств належить на праві спільної часткової власності його членам, а тому його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден з співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 08 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц (провадження № 61-4128св19) та від 18 грудня 2019 року у справі № 131/475/16-ц (провадження № 61-37867св18).
Із наявної в матеріалах справи відповіді селищного голови Т. А. Короленко від 17.08.2020 № 1154 встановлено, що загальна кількість свідоцтв (майнових сертифікатів) КСП «Батьківщина» реорганізованого в ПСП «Агрофірма Батьківщина», смт. Стрижавка, станом на 19 вересня 2009 року, не здані до селищної ради в обмін на майно (непогашені майнові сертифікати) 239 сертифікатів.
Враховуючи наведене, суд правильно вважав позовні вимоги безпідставними та передчасними, оскільки лише в разі неможливості досягнення співвласниками згоди на виділення майнового паю у натурі, спір може бути вирішений судом.
Співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства мають право отримати свій майновий пай лише у вигляді та розмірі визначеному рішенням зборів співвласників паїв або у порядку виділу своєї частки із спільного майна шляхом пред`явлення позову до всіх інших співвласників.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.
ОСОБА_1 в позовні заяві зазначив, що має право власності на пайовий фонд майна КСП «Батьківщина», на підтвердження чого надав суду копії свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) (а. с. 6-26 т. 1).
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності
Аналіз статті 361 ЦК України дозволяє зробити висновок, що об`єктом розпорядження співвласника є частка у праві спільної часткової власності, а не частка у майні. Тобто право самостійного розпорядження часткою у праві власності, не тотожне розпорядження частиною майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.
Враховуючи наведене, безпідставними є доводи апелянта про інший порядок вирішення питання виділу в натурі рухомого майна бувшого КСП «Батьківщина», ніж у бувших членів цього КСП.
Крім того, доводи позивача про передачу спірного майна відповідачу не підтверджено належними та достатніми доказами, зокрема, позивачем не надано акти приймання-передавання майна, роздільні (передавальні) баланси, інвентаризаційні описи які повинні були бути складені під час реорганізації Колективного сільськогосподарського підприємства «Батьківщина». При цьому позивачем зазначений лише рік виготовлення сільськогосподарської техніки, у зв`язку з чим неможливо належним чином ідентифікувати таке спірне майно, а також не надано доказів того, що інше спірне майно, яке має обмежений термін використання та зберігання, на час розгляду справи перебуває у ПСП «Агрофірма Батьківщина».
Доводи апеляційної скарги про те, що суд в рішенні послався і на Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затверджений наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62, який регулював порядок виділу майнового паю в натурі, проте не врахував що цей наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства № 253 від 11.04.2013, не впливають на правильність вирішення справи по суті, оскільки положення зазначеного Порядку не суперечать нормам чинного законодавства щодо здійснення права спільної часткової власності, передбачених статтею 358, 364 ЦК України, а лише конкретизують вказані правовідносини у часі.
Наявність обставин, за яких відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, апеляційним судом не встановлено.
Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України, є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Відповідно до норм статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту четвертого частини першої статті 382 цього Кодексу, суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід зазначити, що, подаючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 сплатив 3 458,79 грн. судового збору, проте оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, понесені позивачем судові витрати слід залишити за ним.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 12 липня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 17 листопада 2022 року.

Головуючий                                                                  Ю. Б. Войтко

Судді:                                                           І. В. Міхасішин

                                                         І. М. Стадник