ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2022 року
м. Київ
справа № 158/9/18
провадження № 51-1953км22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого                                                     ОСОБА_8,
суддів                                                                 ОСОБА_9, ОСОБА_10,
за участю:
секретаря судового засідання                    ОСОБА_11,
прокурора                                                          ОСОБА_12,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого                   ОСОБА_1 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від                 13 травня 2021 року та вирок Волинського апеляційного суду від 10 травня                   2022 року щодо нього у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017030100000786, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя  АДРЕСА_1 ), такого, що не має судимості на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК),
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
1.     За вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня               2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК і звільнено від покарання згідно з ч. 5 ст. 74 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
 
2.     Цивільний позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме: ухвалено стягнути з               ОСОБА_1 на її користь на відшкодування: матеріальної шкоди - 218,16 грн; моральної шкоди - 5000 грн; витрат на правничу допомогу - 2000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
 
3.     Цивільний позов ОСОБА_3 задоволено: ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на його користь на відшкодування: моральної шкоди - 5000 грн; витрат на правничу допомогу - 2000 грн.
 
4.     Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
 
5.     За вироком суду ОСОБА_1 29 вересня 2017 року близько 18:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ГАЗ-5201 (державний номерний знак   НОМЕР_1 ), рухаючись автомобільною дорогою другорядного значення по вул. Свободи в напрямку головної дороги вул. Васільєва в смт Цумань Ківерцівського району Волинської області з метою її проїзду, маючи об`єктивну можливість виявити інші транспортні засоби, які рухалися головною дорогою, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, в результаті чого не впорався з керуванням і допустив зіткнення з автомобілем BMW 530 (номерний знак   НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_4 , що рухався по вул. Васильєва. У результаті ДТП пасажири автомобілем BMW 530 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
6.     Як зазначив суд першої інстанції, у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками стало грубе порушення водієм ОСОБА_1 п.п. «б» п. 2.3, п.п. «а» п. 2.9, пунктів 10.1 і 16.11 Правил дорожнього руху (далі - ПДР).
 
7.     Волинський апеляційний суд 10 травня 2022 року скасував вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року щодо ОСОБА_1 в частині покарання та в частині відшкодування витрат на правову допомогу, ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_1 визнав винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК (у редакції Закону від 24 вересня 2008 року), та призначив йому покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнив його від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ст. 1 ст. 49 КК. У задоволенні цивільних позовів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в частині відшкодування витрат на правову допомогу відмовив. У порядку статей 120, 124 КПК апеляційний суд ухвалив стягнути з ОСОБА_1 на користь потерпілих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 процесуальні витрати, понесені останніми на професійну правничу допомогу, по 2000 грн кожному. Виключив із мотивувальної частини вироку вказівку на порушення ОСОБА_1 п.п. «а» п. 2.9 ПДР. У решті апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін. 
 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
 
8.     Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі просить скасувати вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року та вирок Волинського апеляційного суду від 10 травня 2022 року щодо нього і закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпанням можливостей їх отримати. Вказує на те, що висновки суду про його винуватість не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на доказах, отриманих незаконним шляхом, оскільки всі вони були зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те повноважень. Зазначені доводи обумовлює тим, що під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні не було постанови про призначення прокурора (групи прокурорів), і вона не відкривалася стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, прокурор надав таку постанову, датовану 30 вересня 2017 року, лише в судовому засіданні суду першої інстанції 13 травня 2021 року, а суд безпідставно долучив її до матеріалів провадження. 
 
9.     Крім того, засуджений вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим і незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки 04 січня 2021 року під час судового розгляду кримінального провадження прокурор вручив йому новий обвинувальний акт від 31 грудня 2020 року про обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК, який суддя за клопотанням захисника повернув прокурору і продовжив судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в раніше пред`явленому обсязі від  28 грудня 2017 року. На думку заявника, після вручення особі нового обвинувального акта попередній автоматично втрачає законну силу, тому продовження судового розгляду можливе було тільки за новим обвинувальним актом, і повернення вищевказаного акта від 31 грудня 2020 року прокурору свідчило про те, що він мав статус підозрюваного, оскільки обвинувального акта від 28 грудня  2017 року фактично не було. Таким чином, засуджений вважає, що продовження розгляду кримінального провадження на підставі обвинувального акта від 28 грудня 2017 року після повернення прокурору обвинувального акта від 31 грудня 2020 року було незаконним та не відповідало вимогам КПК. 
10. Також скаржник указує на порушення його права на захист судом першої інстанції через нероз`яснення в письмовому вигляді суті, характеру і причин обвинувачення, висунутого проти нього, а також через упередженість судді, про що було заявлено відводи, які суд безпідставно не задовольнив. 
 
11. Крім того, засуджений стверджує, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 404 КПК, розглянув його апеляційну скаргу неналежним чином, не дослідивши повторно обставин, досліджених судом першої інстанції, і неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1               ст. 286 КК. Крім того, суд апеляційної інстанції порушив ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, оскільки проголосив не повний текст свого вироку, а лише його мотивувальну і вступну частини.
 
Позиції учасників судового провадження
 
12. Прокурор ОСОБА_12 вважала касаційну скаргу засудженого необґрунтованою, просила залишити судові рішення щодо ОСОБА_1 без зміни, а касаційну скаргу без задоволення.
 
13. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися
 
Мотиви Суду
 
14. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
15. Відповідно до ч. 1 цієї статтісуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
16. Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
 
17. Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить дати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд апеляційної інстанції, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
 
18. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
 
19. Статтею 420 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі:
1)     необхідності застосування закону про більш  тяжке  кримінальне   правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 
2)     необхідності застосування більш суворого покарання;
3)     скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4)     неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
 
20. За приписами ч. 1 ст. 421 КПК обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.
 
21. Вирок суду апеляційної інстанції згідно з ч. 2 ст. 420 КПК повинен відповідати загальним вимогам до вироків.
 
22. Як визначено у ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до                ст. 94 КПК. 
 
23. Суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК). 
 
24. Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого, який стверджував про істотні порушення норм КПК і його безпідставне засудження, а також наводив ті самі аргументи, що і в касаційній скарзі, та прокурора, який вказував на неправильне застосування норми закону України про кримінальну відповідальність у частині, що стосується покарання винуватому і вирішення цивільного позову, дійшов висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
 
25. Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в сукупності, обґрунтовано визнав їх належними і допустимими в розумінні положень статей 85, 86 КПК, такими, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, і ухвалив законне рішення про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. 
 
26. Як зазначив суд апеляційної інстанції, місцевий суд дав належну юридичну оцінку:
- показанням самого обвинуваченого ОСОБА_1 , який вину в пред`явленому обвинуваченні повністю не визнав;
- показанням потерпілих ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які в судовому засіданні твердили, що отримали тілесні ушкодження внаслідок ДТП, коли вантажний автомобіль ГАЗ під керуванням ОСОБА_1 з великою швидкістю виїхав із другорядної дороги на головну, де зіткнувся з автомобілем BMW, у якому вони перебували як пасажирів, що призвело до зіткнення; 
- показанням свідка ОСОБА_5 , який у суді підтвердив що також був пасажиром автомобіля BMW, бачив наближення до перехрестя з другорядної дороги вантажного автомобіля, який не надав переваги в русі їхньому автомобілю, хоча вони рухалися по головній дорозі;
- показанням свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які в судовому засіданні підтвердили показання потерпілих і вищевказаних свідків;
- ряду письмових доказів:  даним протоколу огляду місця події від 29 вересня                 2017 року з додатком - схемою ДТП; даним протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу № 00566-02236-16 від 11 серпня 2016 року, згідно з яким  автомобіль ГАЗ-5201 на час огляду перебував у технічно справному стані; даним висновку інженерно-транспортної експертизи № 540 від 22 грудня 2017 року про те, що водій автомобіля ГАЗ-5201 (державний номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем BMW 530 (номерний знак  НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_4 за умови неухильного виконання вимог пунктів 10.1, 16.11 ПДР; даним висновків судово-медичних експертиз № 1145 і № 1146 від 24 листопада 2017 року про те, що внаслідок ДТП 29 вересня 2017 року потерпілі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
27. Апеляційний суд указав у своєму рішенні, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку всі вищевказані докази, оскільки вони є послідовними, узгоджуються між собою, у своїй сукупності повно відтворюють картину подій і спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_1 про відсутність належних і допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Твердження засудженого про те, що матеріали провадження не містять доказів його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, апеляційний суд визнав надуманими, оскільки вони суперечать дослідженим доказам у справі, не відповідають обставинам, установленим під час судового провадження, і відповідно розцінив їх як намагання уникнути відповідальності за вчинене чи пом`якшити її.
 
28. З огляду на наведене апеляційний суд дійшов правильного висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано визнав, що вину обвинуваченого ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, повністю доведено в ході судового розгляду належними та допустимими доказами.
 
29. Приймаючи рішення про покарання винуватого, а також про звільнення від такого покарання, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 50, 65, п. 2 ч. 1                    ст. 49 і ч. 5 ст. 74 КК.
 
30. Колегія суддів погоджується з таким рішенням апеляційного суду.
 
31. Також суд апеляційної інстанції з урахуванням положень статей 118, 124 КПК вирішив питання про відшкодування потерпілим витрат на правову допомогу.
 
32. Спростовуючи твердження засудженого про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні заяв його захисника про відвід головуючому судді ОСОБА_15, який розглядав це кримінальне провадження, апеляційний суд правильно зазначив, що наведені в заявах захисника підстави для відводу не є такими, які б викликали сумнів у неупередженості судді в розумінні ст. 75 КПК, тому в їх задоволенні було відмовлено.
33. Крім того, апеляційний суд належним чином перевірив і доводи засудженого про те, що суд першої інстанції незаконно продовжив розгляд кримінального провадження на підставі обвинувального акта від 28 грудня 2017 року після повернення прокурору обвинувального акта зі зміненим обвинуваченням від 31 грудня 2020 року як такого, що не погоджений із прокурором вищого рівня, і визнав їх безпідставними, зазначивши, що дії суду не містять істотних порушень КПК, які б могли вплинути на законність прийнятого рішення, оскільки обвинувальний акт від 28 грудня 2017 року складено та затверджено відповідно до вимог закону.
 .
34. Також предметом дослідження суду апеляційної інстанції були доводи засудженого про необхідність визнання усіх зібраних у справі доказів недопустимими у зв`язку з відсутністю процесуальних повноважень прокурора ОСОБА_14, оскільки в матеріалах справи відсутня постанова керівника місцевої прокуратури про його призначення процесуальним керівником досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні. Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що зазначені аргументи сторони захисту є неспроможними, оскільки прокурор надав таку постанову заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_13 від 30 вересня 2017 року в судовому засіданні 13 травня 2021 року та її було належним чином досліджено. Також суд звернув увагу на той факт, що під час ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК сторона захисту не заявляла жодних клопотань чи зауважень із цього приводу, а отже посилання сторони захисту на відсутність зазначеної вище постанови не доводить того, що її не було у сторони обвинувачення на момент закінчення досудового слідства.
 
35. За правовим висновком, який міститься в постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі Верховного Суду від 11 лютого                        2020 року (справа № 596/927/17Начало формы
, провадження № 51-9240км18), баланс інтересів сторін не на користь сторони захисту буде порушено не стільки у випадку, якщо відповідний процесуальний документ (речовий доказ) не буде відкрито на стадії закінчення досудового розслідування, скільки в ситуації, якщо всупереч клопотанню, своєчасно заявленому в суді стороною захисту, цей документ так і не буде відкритий або буде відкритий із невиправданою затримкою, коли сторона захисту вже не матиме можливості належним чином підготуватися до захисту і скорегувати лінію захисту.
 
36. Ураховуючи наведене, зокрема й процесуальну поведінку учасників кримінального провадження, Суд вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження не було порушено балансу інтересів сторін провадження, вони нарівно використовували надані їм процесуальні права на збирання та подання до суду доказів і у зв`язку з цим мали достатньо часу для обстоювання своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Відкриття стороні захисту постанови про призначення прокурора ОСОБА_14 процесуальним керівником досудового розслідування в цьому кримінальному провадженні було здійснено з дотриманням вимог закону. Оригінал зазначеної постанови є в матеріалах кримінального провадження (т. 2, а. с. 160).
 
37. Доводи засудженого про порушення його права на захист судом першої інстанції через нероз`яснення йому в письмовій формі суті, характеру і причин обвинувачення є безпідставними. Чинним законодавством не передбачено таких процесуальних дій суду.
 
38. Як видно з матеріалів справи, обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 , який було складено слідчим та затверджено прокурором 28 грудня 2017 року, містить відомості, передбачені пунктами 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення ч. 1 ст. 286 КК та формулювання обвинувачення, що саме грубе порушення ОСОБА_1 сукупних вимог п.п. «б»                 п. 2.3, п.п. «а» п. 2.9, пунктів 10.1 і 16.11 ПДР є причиною та умовою виникнення події ДТП, що спричинило двом потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.
 
39. Про офіційне доведення до відома ОСОБА_1 фактичних та юридичних підстав пред`явленого відповідно до обвинувального акта обвинувачення свідчить його розписка про отримання ним копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. с. 8).
 
40. Також із матеріалів справи вбачається, що прокурор оголосив обвинувальний акт у судовому засіданні 30 січня 2018 року. Саме від такого обвинувачення                        ОСОБА_1 за допомогою захисника Кромського М.В. захищався в суді. 
 
41. Посилання засудженого в касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції його права на справедливий суд через проголошення лише мотивувальної та вступної частин вироку також є необґрунтованим.
 
42. Згідно з правовою позицією, яка міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17, провадження              № 13-31кс18), суд під час здійснення судочинства відповідно до вимог ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.
 
43. Верховний Суд не виключає можливості виникнення ситуації, коли текст проголошеного судом вироку може дещо не відповідати тексту вироку, наявного в матеріалах справи, зокрема у зв`язку зі скороченням певних найменувань чи інформації, яка не впливає на суть прийнятого рішення. Однак такі невідповідності повинні бути несуттєвими і не повинні стосуватися обсягу судового рішення, яким обґрунтовуються або спростовуються певні встановлені судом факти, а також викривляти сам зміст судового рішення через зменшення чи доповнення його обсягу.
 
44. Тобто офіційним текстом є той, який було підписано суддями та внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень. Колегія суддів касаційної інстанції, розглядаючи це кримінальне провадження, керується текстом оригіналу вироку суду апеляційної інстанції, який міститься в матеріалах справи.
 
45. Із прослуханого звукозапису судового засідання від 10 травня 2022 року, під час якого суд апеляційної інстанції проголосив вирок, касаційний суд не встановив, що під час його оголошення було допущено такі скорочення та протиріччя, що викривили його зміст усупереч вимогам ст. 374 КПК. У цьому кримінальному провадженні невідповідності є несуттєвими та не стосуються обсягу судового рішення, яким обґрунтовуються або спростовуються певні встановлені судом факти та докази. 
 
46. На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 374 КПК, роз`яснив усім присутнім у залі судового засідання учасникам кримінального провадження зміст ухваленого вироку, порядок і строки його оскарження, що підтверджується звукозаписом судового засідання.
 
47. Суд касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам кримінального процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення. 
 
48. Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 436, 440-442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 травня 2021 року та вирок Волинського апеляційного суду від 10 травня 2022 року щодо  ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого                       ОСОБА_1 - без задоволення.
 
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_8                         ОСОБА_9                         ОСОБА_10