Справа № 308/14887/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       20 жовтня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого судді :Джуги С.Д.
суддів: Куштана Б.П., Мацунича М.В.
з участю секретаря : Жганич К.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року у складі судді Іванова А.П. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом примусового виселення з житлового будинку,
                                                встановив: 
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом примусового виселення відповідачів із житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що вказаний житловий будинок належить на праві приватної власності позивачу, набутого на підставі договору про відступлення права вимоги за договорами іпотеки. Зазначає, що у вказаному помешканні проживають відповідачі, які в добровільному порядку відмовляються залишати житлове приміщення, належне позивачу, посилаючись на те, що ними у цивільній справі №308/12544/16-ц оспорюється договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки, укладеними покійним чоловіком відповідачки – ОСОБА_5 з банком. Окрім цього вказує, що відповідачі за рішенням суду від 21.08.2017 року, яке набуло законної сили, були позбавлені права користування житловим будинком, однак неправомірно продовжують проживати у даному будинку.
Рішенням Ужгородського місьрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року усунуто ОСОБА_3 перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 без надання їм іншого житлового приміщення. Вирішено питання про сплату судового збору
Не погодившись із вказаним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про наявність підстав для вислення відповідачів та необґрунтовано задовольнив заявлений позов.
В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість. 
Сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідачем ОСОБА_4 рішення суду не оскаржено і щодо нього не переглядається судом апеляційної інстанції.
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з наявності підстав для виселення відповідачів та доведеності заявленого позову.
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають нормам матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Захист цивільних прав – це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
       Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 

Згідно із ч.2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Матеріалами справи встановлено, що позивач є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Державного реєстру речових на нерухоме майно за індексним номером 78625746 від 23.01.2017 та Інформацією з Державного реєстру речових на нерухоме майно за індексним номером 289381373 від 09.12.2021.
Підставою виникнення права власності є рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмета іпотеки від 27.10.2016, зареєстрованого в реєстрі за №2127 за договорами іпотеки № 133/03/06-Р від 28.02.2006, №11047347000 від 27.09.2006, №11206583000 від 03.09.2007, договором відступлення прав вимоги за договорами іпотеки № 1/1 від 27.10.2016, зареєстрованим в реєстрі за №2125.
З копії договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 27.10.2016, зареєстрованим в Реєстрі за №2123, вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» як цедент передав ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» як цесіонарію, а останній прийняв, право вимоги за вищевказаними договорами іпотеки, відповідно до яких було передано цеденту в іпотеку житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_5 , що розташований на відповідній земельній ділянці.
З копії договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №1/1 від 27.10.2016, зареєстрованим в Реєстрі за №2125, вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінактив» як цедент передав ОСОБА_3 як цесіонарію, а останній прийняв, право вимоги за вищевказаними договорами іпотеки, відповідно до яких було передано цеденту в іпотеку житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_5 , що розташований на відповідній земельній ділянці.
З вимоги позивача про звільнення житлового приміщення від 18.11.2016, адресованого ОСОБА_5 та відповідачам, вбачається, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 зобов`язання за кредитними договорами, укладеними з АКІБ «УкрСиббанк», що підтверджено рішеннями Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.02.2017 у справі №308/13462/13-ц та від 17.02.2015 у справі №308/8841/14, письмовою вимогою про застосування застереження №30-3/418 від 18.08.2016, іпотекодержателем ОСОБА_3 (позивачем) звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на вищевказаний житловий будинок та заявлено вимогу про виселення (звільнення) протягом одного місяця з моменту отримання даної вимоги.
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.08.2017 у справі №308/632/17, яке набуло законної сили 30.01.2018, визнано ОСОБА_5 та членів його сім`ї - відповідачів такими, що втратили право користування житлом,
За повідомленням Сторожницької сільської ради Ужгородської району від 28.05.2020 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , так як зняті з реєстраційного обліку 05.07.2018 на виконання рішення суду у справі №308/632/17.
Згідно із ч.1 ст 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином вищенаведеним рішненнням суду, яке набрало законної сили і є для всіх обов`язковим та підлягає виконанню, встановлено, а також вищевказаними матеріалами справи доведено, що позивач набув право власності на вищевказаний будинок, відповідачі втратили право користування даним будинком, зняті з реєстраційного обліку, однак за відсутності передбачених законом підстав, продовжуть проживати і користуватися даним житлом, чим створюють перешкоди у користуванні даним майном власнику майна – позивачу.
Відповідачами, відповідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не подано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б спростовували правомірність набуття позивачем у власність даного майна, а також підтверджували правомірність ними володіння та користування даним майном.
Відповідно до ст 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно , якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлені судом
Згідно із ч.ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійсненняя своїх прав.
Відповідно до ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
За ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
З врахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що правових підстав для проживання у будинку, належному позивачу, відповідачі не мають, добровільно залишати такий останні відмовляються, що обмежує правомочності позивача як власника щодо користування вказаним об`єктом нерухомості, а тому обґрунтовано задовольнив заявлений позов з усуненням позивачу перешкод у здійсненні права власності, шляхом примусового виселення відповідачів.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством. Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції. У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах. 
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності    від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст 374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 31 жовтня 2022 року 

Головуючий: 
Судді: