Справа № 459/3496/20                        Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В. 
Провадження № 22-ц/811/717/22                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       06 вересня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Матяш С.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2022 року в складі судді Мельникович М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ДП "Львіввугілля" в особі відокремленого підрозділу Шахта "Червоноградська", за участю третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про продовження нарахування виплат сум відшкодування шкоди шахтою до моменту передачі справи до ФССНВВ та здійснення такого нарахування виплат з врахуванням індексації та річних,-
встановив:
У грудні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ДП "Львіввугілля" в особі відокремленого підрозділу Шахта "Червоноградська", за участю третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про продовження, нарахування виплат сум відшкодування шкоди шахтою до моменту передачі справи до ФССНВВ та здійснення такого нарахування виплат з врахуванням індексації та річних.
Вимоги обґрунтовувала тим, що 16.01.1992 працевлаштувалась на шахту №2 «Червоноградська» (ВП «Шахта «Червоноградська» ДП «Львіввугілля») підземним роздавальником вибухових матеріалів 2-го розряду. 16.05.1996 висновком МСЕК №537/3 їй вперше встановлено 25% стійкої втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням. Наказом №41 від 29.01.1997 відповідачем добровільно розпочато виплату по відшкодуванню шкоди, яку встановлено виплачувати щомісячно у сумі 60,81 грн. При визначені щомісячного розміру відшкодування шкоди відповідачем визначено середній місячний заробіток із розрахунку за три неповні місяці її (позивача) роботи, який складав 243,24 грн. Дане відшкодування нараховувалось до 29.04.1999, після чого призупинено у зв`язку з її оспорюванням заниження відсотків втрати працездатності МСЕК. 
Рішенням МСЕК №1762/8 від 11.11.2009 позивачці підтверджено і зараховано 25% втрати професійної працездатності по професійному захворюванню від 14.03.1996 за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 і встановлено 25% втрати професійної працездатності безтерміново. Вважає, що підприємство повинно виплатити суму відшкодування шкоди з часу їх припинення до 25.02.2003, тобто до тих пір, допоки не відбулась передача справи для продовження виплат до ФССНВВ у м. Червонограді, при цьому вона не винна у неналежному виконанні шахтою даного обов`язку. Такі нарахування по відшкодуванню шкоди керівництво шахти відмовилось провести, що стало підставою звернення до суду. Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27.11.2012 у справі №2-385/11, з урахуванням рішення Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2013 визнано за ОСОБА_1 25% втрати професійної працездатності за період такої її фактичної втрати з 29.04.1999 по 05.07.2002 відповідно до рішення та акту огляду Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи від 11.11.2009. Зобов`язано ДП «Львіввугілля» ВП «Шахта «Червоноградська» провести виплату належних ОСОБА_1 страхових сум (відшкодування шкоди) за період з 29.04.1999 по 05.07.2002. На підставі даного рішення позивачці 12.12.2013 видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання у відділ ДВС, однак рішення залишається невиконаним, оскільки державному виконавцю невідомий розмір відшкодування, який шахта заборгувала, а керівництво шахти відмовляється нараховувати суму відшкодування шкоди. Таким чином вважає, що з прийняттям рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27.11.2012 у відповідача виник обов`язок виплатити їй суму відшкодування шкоди (страхову виплату) за період з 29.04.1999 по 25.02.2003, який включає в себе строк передачі справи для продовження виплат до ФССНВВ у м. Червонограді, у сумі 8758,44 грн., при цьому просить здійснити нарахування вказаної суми з урахуванням індексації та 3% річних.
Просила зобов`язати ВП «Шахта Червоноградська» продовжити і здійснити нарахування виплати належних сум відшкодування шкоди без обмеження будь-яким строком за період з 29.04.1999 по 25.02.2003 в сумі 8 758,40 грн., згідно розрахунку; проіндексувати належні суми відшкодування шкоди 8758,40 грн. та станом на день звернення до суду остаточний розмір сум відшкодування шкоди з врахуванням індексу інфляції визначити в сумі 27 411,97 грн., провівши відповідні нарахування; додатково нарахувати три відсотки річних за весь час користування відповідачем її коштами, що станом на день звернення з позовом, виходячи з розрахунку становить 3366,74 грн.; після проведення зазначених вище нарахувань, виконати в натурі зобов`язання по виплаті належних позивачці сум відшкодування шкоди з врахуванням індексації та річних.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2022 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ДП «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Червоноградська», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про продовження, нарахування, виплат сум відшкодування шкоди шахтою до моменту передачі справи ФССНВВ та здійснення такого нарахування виплат з врахуванням індексації та річних– відмовлено.
Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає рішення незаконним, а також зазначає, що суд врахував лише позицію відповідача, відхиливши доводи сторони позивача.
Стверджує, що рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 265 ЦПК України, а також судом внесено у зміст рішення завідомо неправдиві відомості, з метою позбавити її права на володіння належними їй коштами та надати неправомірну вигоду відповідачу.
Звертає увагу на те, що доказом відсутності так званого чергового звернення до суду з подібними вимогами є постанова Львівського апеляційного суду від 16.08.2021, у якій зазначено, що жодного відношення до тих підстав і предмету позову у попередніх судових рішеннях теперішній позов не має.
Вважає, що суд допустив неправильне розуміння природи відповідних позовів з погляду предмету та підстав позовів.
Так, у позові від 20.05.2014 предметом спору є вимога про стягнення 12082,23 грн. за період з 12.04.1996 по 01.03.2014 недоплачених внаслідок не застосування відповідачем коефіцієнтів росту тарифних ставок, відтак сам предмет позову через закінчення строку позовної давності не робить його тотожним заявленим зараз вимогам.
Крім цього, предметом теперішнього позову є продовження здійснення нарахування сум відшкодування шкоди в сумі 8758,4 грн. з індексацією та трьома відсотками річних.
Також вважає, що новий позов виник на підставі рішення Радехівського районного суду Львівської області у справі № 2-385/11.
Зазначає про те, що виплати від Фонду за період 2002-2003 років не отримувала, оскільки рахунок був відкритий лише у 2005 році, відтак можливі кошти у 2003 році були присвоєні іншими, що є підставою можливого кримінального провадження.
Просить скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2022 рокута ухвалити нове рішення про задоволення всіх позовних вимог. Стягнути судові витрати.
02.06.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ДП «Львіввугілля» на апеляційну скаргу, у якому заперечуючи доводи апеляційної скарги, просить таку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу на наслідки розгляду цивільної справи № 451/3/11Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яким ухвалою від 30 березня 2016 року залишено без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року. Вважає, що даний спір вже розглядався судами, встановлено розмір страхових виплат 8151,28 грн, а також відмовлено у виплаті страхового відшкодування за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року у зв`язку із закінченням строку позовної давності.
18.07.2022 та 05.08.2022 на адресу апеляційного суду надійшли клопотання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області та ДП «Львіввугілля», відповідно, про закриття провадження у справі, у зв`язку із смертю ОСОБА_1 . Додано копію свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 згідно якого ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 73 років, про що складено відповідний актовий запис № 654.
Учасники справи представник відповідача ДП "Львіввугілля" в особі відокремленого підрозділу Шахта "Червоноградська", а також представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла такого висновку.
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Як вже зазначалося звертаючись до суду із позовом у даній справі позивачка ОСОБА_1 просила зобов`язати ВП «Шахту «Червоноградська» продовжити здійснити нарахування виплати належних сум відшкодування шкоди без обмежень будь яким строком за період з 29.04.1999 по 25.02.2003 у сумі 8758,4 грн., проіндексувавши цю суму, а також нарахувавши на таку три відсотки річних.
З копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 вбачається, що позивачка ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 73 років, про що складено відповідний актовий запис № 654.
Відповідно до ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.
Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
По своїй суті процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення внаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах.
Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, на стадії апеляційного провадження питання про процесуальне правонаступництво вирішує суд апеляційної інстанції.
В свою чергу, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Смерть фізичної особи як підстава для процесуального правонаступництва має універсальний характер. У тих випадках, коли матеріальні правовідносини тісно пов`язані з особою суб`єкта, правонаступництва матеріального, а відтак, і процесуального не може бути.
Згідно із вимогами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України.
Так, відповідно до статті 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.
Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Системний аналіз положень статей 1219 та 1227 ЦК України, при застосуванні до встановлених у цій справі обставин, дає підстави для висновку, що потрібно розрізняти право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, як об`єкт цивільних прав, яке нерозривно пов`язане із особою, а відтак не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право та право на суми відшкодування (грошових коштів), нараховані у зв`язку з трудовим каліцтвом спадкодавцю за його життя, тобто належали йому, але не отриманні ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини (стаття 1227 ЦК України).
Іншими словами, законодавець передбачив можливість спадкування відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, однак такі мали належати спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.
Колегія суддів виходить з того, що при вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини.
Подібний за змістом висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц (провадження № 61-20134св19), від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/16-ц (провадження № 61-17311св19), від 09 грудня 2020 року у справі № 243/9613/19-ц (провадження № 61-7355св20), від 16 грудня 2020 року у справі № 428/12730/19 (провадження № 61-15863св20), від 22 липня 2021 року у справі № 243/8565/20 (провадження № 61-6078св21).
Таким чином, першочерговим для встановлення, у контексті наведеного, має бути факт беззаперечного права позивача на відшкодування, оскільки право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом не входить до складу спадщини, при цьому, нараховані за життя суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, які не були отримані спадкодавцем, входять до складу спадщини.
Як вбачається із оскаржуваного рішення та матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно ушкодила здоров`я внаслідок професійного захворювання, отриманого 16.04.1996 за час роботи на ДВАТ «Шахта «Червоноградська», а спірні правовідносини побудовані на зазначеному факті свідчать про те, що позовні вимоги, які випливають з даної категорії правовідносин, процесуального правонаступництва не допускають.
Разом з цим, колегія суддів враховує те, що рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07.10.2013 рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27.11.2012 в частині зобов`язання Дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді провести виплату належних ОСОБА_1 страхових сум (відшкодування шкоди) за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 скасовано і в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги до відділення виконавчої дирекції Фонду страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді відмовлено. 
З мотивувальної частини даного судового рішення встановлено, що документи по виплаті позивачці страхових сум (відшкодування шкоди) були передані підприємством до Фонду 25 лютого 2003 року по акту приймання-передачі №168, з цього часу страхові виплати позивачці проводилися за рахунок фонду, а тому обов`язок з відшкодування позивачці шкоди за втрату професійної працездатності внаслідок отриманого професійного захворювання, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року покладений на підприємство.
Крім цього, рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року справа № 2-3/11 позов ОСОБА_1 до ДП «Львіввугілля» та Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді про перерахування і стягнення недоплачених сум по відшкодуванню шкоди у зв`язку з професійним захворюванням задоволено частково. 
Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» на користь ОСОБА_1 страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29.04.1999 року по 05.07.2002 року в сумі 8151,28 грн. 
Стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді на користь ОСОБА_1 недоплачених страхових сум за період з 05.07.2002 року по 01.03.2014 року в сумі 92206,67 грн. 
У задоволенні вимоги в частині встановлення ОСОБА_1 щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 року в сумі 2062,23 грн. до зміни обставин, що тягнуть за собою перерахунок, відмовлено. 
Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 243,60 грн. 
Стягнуто з Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 922,67 грн. (т. 1 а.с. 36-39).
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року апеляційні скарги Державного підприємства «Львіввугілля» та Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у місті Червонограді задоволено.
Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 08 грудня 2014 року в частині частково задоволених позовних вимог та стягнення судових витрат скасовано, в цій частині ухвалено нове рішення. 
У задоволенні позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» на користь ОСОБА_1 страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29.04.1999 року по 05.07.2002 року відмовлено за закінченням строку позовної давності. 
У задоволенні позовних вимог про стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків та професійних захворювань на виробництві у місті Червонограді і Державного підприємства «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» на користь ОСОБА_1 недоплачених страхових сум за період з 05.07.2002 року по 01.03.2014 року в сумі 92206,67 грн. відмовлено за безпідставністю. 
В решті рішення суду залишено без змін.
Зокрема, апеляційний суд дійшов висновку, що стягуючи з ДП «Львіввугілля» на користь позивачки страхову виплату з відшкодування шкоди за період з 29 квітня 1999 року по 05 липня 2002 року у сумі 8 151,28 грн., суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 71 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, та п. 6 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, роз`яснення Верховного Суду України, згідно із якими, загальний строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права (позовна давність), встановлюється тривалістю у три роки. У випадку, коли вимоги потерпілого стосуються перерахунку сум щомісячних платежів, раніше визначених судом чи роботодавцем (у тому числі й у разі неправильного обчислення суми щомісячних платежів), при задоволенні позову кошти стягуються за час, що не перевищує трьох останніх років, які передували моменту звернення особи до суду. 
Так, право на позов у ОСОБА_1 виникло у 1997 році, з часу призначення їй виплат відповідно до наказу від 29 січня 1997 року № 41. Підстави для зупинення перебігу строку позовної давності чи переривання такого, передбачені ст. ст. 77, 79 цього Кодексу, відсутні. Звернення позивача до Червоноградського міського суду Львівської області з позовом, який залишено без розгляду, не перериває перебігу строку позовної давності (ч. 4 ст. 79 ЦК УРСР). Вимоги, заявлені ОСОБА_1 , не відносяться до тих, на які відповідно до ст. 83 ЦК УРСР позовна давність не поширюється. На той час спірні правовідносини були врегульовані ст. ст. 440, 456 ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, які не містили норми, відповідно до якої позовна давність не поширювалася на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Позовна давність відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року для даних правовідносин сплила до 01 січня 2004 року. За положеннями ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові, при цьому, позивачем не надано доказів про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 травня 2015 року залишено без змін (т. 1 а.с. 49-52).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Іншими словами, рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ДП «Львіввугілля» шахта № 2 «Червоноградська» на користь ОСОБА_1 страхових виплат з відшкодування шкоди за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 у зв`язку із закінченням строку позовної давності, набрало законної сили, та відповідного права у цих правовідносинах (судовому провадженні) позивачка ОСОБА_1 не довела та не набула.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що зазначені вище судові рішення мають преюдиційне значення у розгляді даної справи, зокрема, беззаперечним є те, що питання, пов`язані із проведенням (продовженням/здійсненням нарахувань) відповідачем виплат, належних позивачці ОСОБА_1 страхових сум (відшкодування шкоди за втрату професійної працездатності внаслідок отриманого професійного захворювання, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків) за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 вирішені у судовому порядку, а відповідні судові рішення набрали законної сили та є обов`язковими до виконання.
Так, судом було розраховано, що розмір страхових виплат з відповідача у користь позивачки ОСОБА_1 за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 становив 8151,28 грн., однак судом у задоволенні таких було відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.
В свою чергу, як зазначалось вище, звертаючись із позовом у даній справі позивачка ОСОБА_1 просить зобов`язати ВП «Шахту «Червоноградська» продовжити здійснити нарахування виплати належних сум відшкодування шкоди без обмежень будь яким строком за період з 29.04.1999 по 25.02.2003 у сумі 8758,4 грн., проіндексувавши цю суму, а також нарахувавши на таку три відсотки річних.
Поряд з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що питання щодо стягнення з відповідача у користь позивачки ОСОБА_1 страхової виплати з відшкодування шкоди за період з 29.04.1999 по 05.07.2002 вже вирішувалося судом та у задоволенні такого відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності.
Натомість, незважаючи на зазначене, позивачка вчергове звернулася до суду з аналогічними позовними вимогами та за цей же період з 29.04.1999 по 05.07.2002, що підтверджується прохальною частиною позовної заяви, змінивши при цьому лише формулювання вимог, а саме з «провести виплату» на «продовжити і здійснити нарахування виплат», що по своїй суті є тотожними поняттями, відтак колегія суддів розділяє переконання суду першої інстанції у цій частині та погоджується з тим, що такі вимоги не можуть бути задоволені.
Що стосується вимог про стягнення страхових сум з 05.07.2002 до 25.02.2003, тобто в період часу з моменту зарахування позивачці 25% втрати професійної працездатності та до моменту передачі підприємством документів по виплаті їй страхових сум (відшкодування шкоди) до ВВД ФССНВ у м. Червонограді, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до копії постанови ВВД ФССНВ у м. Червонограді від 11.03.2003 за №428/3 «Про продовження раніше призначеної страхової виплати ОСОБА_1 », продовжено раніше призначену ОСОБА_1 щомісячну грошову суму в разі часткової втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку у розмірі 60,81 грн. та визначено проводити платежі з 05.07.2002 безтерміново (т. 1 а.с. 15).
У цьому контексті колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що позивачці  ОСОБА_1 нараховано страхові виплати за період часу з липня 2002 року по лютий 2003 року на загальну суму 476,67 грн., тому незважаючи на те, що факт виплати позивачці вказаних коштів неможливо встановити із інформації, наданої АТ «Ощадбанк» у зв`язку із тим, що документи щодо зарахування коштів ОСОБА_1 на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий 16.08.2005 за період з 05.07.2002 по день закриття рахунку 01.12.2016 знищені банком за закінченням терміну зберігання, таке підтверджується довідкою Червоноградського відділення УВД ФССУ у Львівській області про доходи від 13.12.2021 №199.
Також за відсутності підстав для задоволення вимог про продовження і здійснення нарахування виплати належних сум відшкодування шкоди без обмеження будь-яким строком за період з 29.04.1999 по 25.02.2003, суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню і вимоги про здійснення такого нарахування з врахуванням індексації та 3-ьох відсотків річних, оскільки такі є похідними та випливають із основної вимоги.
Таким чином, позивачка ОСОБА_1 не довела права на продовження нарахування виплат сум відшкодування шкоди шахтою до моменту передачі справи до ФССНВВ та здійснення такого нарахування виплат з врахуванням індексації та річних і у межах даної справи (№ 459/3496/20) і такі їй оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2022 року, присуджені не були.
Оскільки право на продовження нарахування виплат сум відшкодування шкоди шахтою до моменту передачі справи до ФССНВВ та здійснення такого нарахування виплат з врахуванням індексації та річних є особистим немайновим правом, яке нерозривно пов`язано з особою позивачки ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 73 років, про що складено відповідний актовий запис № 654, при цьому, на час смерті право на відповідні виплати не набула, спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Згідно зі ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 377 ЦПК України якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Враховуючи наведене та те, що колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, зробленими в оскаржуваному рішенні, тобто приходить висновку, що місцевим судом ухвалене законне і обґрунтоване рішення, смерть позивачки ОСОБА_1 після ухвалення рішення судом першої інстанції, з врахуванням того, що спірні правовідносини не допускають правонаступництво, не може бути підставою для скасування рішення із закриттям провадження у справі відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 55, 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 377, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 лютого 2022 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 вересня 2022 року.

Головуючий:                 А.В. Ніткевич 
Судді:        С.М. Бойко
С.М. Копняк