КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
Начало формы

справа №369/11644/16-ц                                                                                головуючий у суді І інстанції: Дубас Т.В.
провадження №22-ц/824/9990/2022                                          головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
04 жовтня 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Олійника В.І., Сліпченка О.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2022 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Моторно (транспортного) страхового бюро України третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова» про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
В обгрунтування позову вказує, що 12 серпня 2016 року  ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Леніна в селі Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, не дотримався безпечної швидкості руху та не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з належним їй автомобілем «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався попереду. В результаті дорожньо-транспортної пригоди її транспортний засіб було пошкоджено. 
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2016 року у справі № 369/7664/16-п  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 340 грн. 
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку від 03 жовтня 2016 року № 03/09, складеним за заявою ОСОБА_3 судовим експертом Новоселецьким В.А., вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження при ДТП на момент проведення дослідження складає 81993,15 грн. За складання вказаного висновку вона сплатила 1500 грн, а також понесла витрати на надіслання телеграми в розмірі 258,00 грн. Крім зазначених сум, нею також нараховано інфляційні втрати - 14405,20 грн та три проценти річних - 2395,51 грн. 
Враховуючи викладене та те, що позивач відшкодовувати шкоду у добровільному порядку відповідач категорично відмовляється,  ОСОБА_2  просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь на відшкодування матеріальної шкоди 100551,86 грн з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних та на відшкодування моральної шкоди - 10000 грн і понесені судові витрати.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 100551,86 грн на відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, 2000 грн - на відшкодування моральної шкоди, а також - 1371,13 грн судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 квітня 2020 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року. 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 жовтня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2020 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2022 року задоволено частково позовні вимоги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 100551,86 грн, моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн та судовий збір в розмірі 1271,91 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_2 про стягнення витрат на правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу адвоката у сумі 23300,00 грн.
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, а також скасувати додаткове рішення суду першої інтаснції та постановити нове, яким  заяву про розподіл судових витрат залишити без задоволення.
Вказує, що у позивача не має права вимагати з нього відшкодувати заподіяний збиток та має звертатись з відповідною вимогою до ПрАТ «СК «НОВА», а у випадку завершення процедури ліквідації та затвердження ліквідаційного балансу останнього до МТСБУ. Вказує, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди є безпідставними та не підлягають задоволенню. Звертає увагу суду на те, що заявлений розмір судових витрат є неправомірним зі складністю справи, наданим адвокатом позивача обсягом послуг. Також заначає, що стягнення зазначених коштів становить надмірний тягар для нього, що суперечить принципу розподілу таких витрат.
Учасники справи відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не надали.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100551,86 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що що ОСОБА_1 до суду не було надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасного повідомлення про настання страхового випадку (звернення із відповідною заявою до ПрАТ «СК «Нова» у межах встановленого строку). Тобто, відповідачем не надано будь-яких пояснень та документів, які б підтверджували вчинення останнім спеціальних дій для настання страхового випадку або наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком. Наявність у матеріалах справи лише полісу обов`язкового страхування серії АЕ № 2745522 не дає підстав для здійснення страхової виплати. Подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі № 953/1822/20. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення саме з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 100551,86 грн, завданої ДТП.
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вимога позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_1 моральної шкоди знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, в іншій частині вказаної вимоги необхідно відмовити.
Задовольняючи заяву представника позивача та ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що враховуючи складність справи та виконані роботи, беручи до уваги принципи співмірності та розумності судових витрат, необхідно стягнути з відповідача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 23300, 00 грн.
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено, що 12 серпня 2016 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Леніна в селі Гореничі Києво-Святошинського району Київської області, не дотримався безпечної швидкості руху та не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався попереду, внаслідок чого транспортні засоби були пошкоджені. Своїми діями ОСОБА_1 порушив пункти 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 серпня 2016 року у справі № 369/7664/16-п  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 340 грн.
ОСОБА_2  є власником автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 25 лютого 2016 року серії НОМЕР_3 .
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження з визначення матеріального збитку від 03 жовтня 2016 року № 03/09, складеним за заявою ОСОБА_3 судовим експертом Новоселецьким В. А., вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу «Volkswagen», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок його пошкодження при ДТП, на момент проведення дослідження складає 81993,15 грн.
Згідно договору страхування, оформленого полісом обов`язкового страхування серії АЕ № 2745522, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1  на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Нова» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100000 грн.
Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 100551,86 грн, суд апеляіцйної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IVвиникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок апеляційного суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 грудня 2021 року       у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанова Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, на яку посилався суд першої інстанції, а також постанови від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16).
Отже, з огляду на зазначене уточнення правових позицій, висловлених у пунктах 149, 150 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року       у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20), суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про альтернативне право потерпілого в цій справі обирати особу, до якої можна звернутись із вимогою про виплату відшкодування.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі № 486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах № 750/5785/18, № 570/2739/16-ц та № 554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі № 554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року № 201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі № 263/17218/18 (пункт 24).
Установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє в позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 75), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 54) та 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18 (пункт 31)).
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, то в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 рокуу справі № 503/1597/16-ц(провадження № 61-41194св18).
Згідно договору страхування, оформленого полісом обов`язкового страхування серії АЕ № 2745522, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1  на час ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Нова» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 100000 грн.
Водночас відповідачем у справі є лише ОСОБА_1 та МТСБУ, а ПрАТ «СК «Нова» залуче як третя особа у справі.
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 100551,86 грн, оскільки відсутні підстави для покладення відповідальності на ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик, а не виновна сособа у ДТП. Крім того ОСОБА_1 не може нести відповідальність у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невчасне відшкодування матеральної шкоди.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо позовних вимог до Моторно (транспортного) страхового бюро України, а саме, що у МТСБУ не виникло правових підстав для здійснення регламентної виплати з фонду захисту потерпілих та за рахунок коштів фонду страхових гарантів, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та даний час ПрАТ «СК «Нова» не визнано банкрутом та/або ліквідовано.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено ОСОБА_1 та МТСБУ.
Тобто при вирішенні даного спору в чсатині відшкодування матеральної шкоди суд першої інстанції мав виходити із положень ЦК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та практики Верховного Суду.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди у розмірі 100551,86 грн, пред`явлені до неналежних відповідачів є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку з чим, вони не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про стягнення про стягнення моральної шкоди. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.  Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням транспортних засобів. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн, оскільки у зв`язку з пошкодженням автомобіля позивача з вини ОСОБА_1 були порушені її нормальні життєві зв`язки.
Встановлено, що в матеріалах справи є належні та допустимі докази про підтвердження наявності підстав для стягнення моральної шкоди, які вказують на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем доведено ступінь фізичного болю, глибину душевних страждань та порушення його нормальних життєвих зв`язків, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, тривалість часу, яку витратив про продовжує витрачати позивач для відновлення своїх порушених прав, а тому суд вважає розумним, достатнім та справедливим визначити розмір відшкодування заподіяної позивачеві відповідачем моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Визначений розмір відшкодування моральної шкоди, відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань.
Щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу адвоката, суд апеляіцйної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. 
Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.  Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару успіху, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
З огляду на положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду           від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Аналогічні висновки викладені в додатковій постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 344/1962/19 (провадження № 61-3085св22).
Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Встановлено, що між АБ «Адвокатський кабінет Дмитра Макучкіна» та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги №1007 від 04 жовтня 2021 року. 
У зв`язку з розглядом позовної заяви позивача, останнім понесені витрати на правничу допомогу у сумі 23300,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги, актом виконаних робіт, детальним описом виконаних робіт, рахунком фактури, випискою з банку про оплату фактично наданих послуг адвокатського бюро.
У пункті 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Враховуючи, що позов задоволено частково, суд апеляційної інстанції вважає за можливе змінити розмір судових витрат на правову допомогу та стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача витрати у розмірі 5000,00 грн.
Апеляційний суд вважає, що саме такий розмір є обґрунтованим і відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та пропорційності позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає за можливе здійснити зміну розподілу судових витрат.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 1658,28 грн.
Предметом позову є відшкодування шкоди з відповідача, завданої джерелом підвищеної небезпеки, яка у загальному розмірі складає 110551,86 гривень.
Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 10000,00 гривень.
За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 150,00 грн (10000,00* 1658,28 / 110551,86).
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.Відповідно до частин першої та другої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог про відшкодування матреільного збитку та задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у відповідності до  ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 10000,00 гривень.
В іншій частині позовних вимог вимог відмовити.
Додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року змінити в частині розміру судових витрат на правничу допомогу адвоката, і викласти резолютивну частину в наступній редакції.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 гривень 
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 150,00 гривень. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено «04» жовтня 2022 року. 

Головуючий суддя       Судді	Л.П. Сушко       О.І. Сліпченко       В.І. Олійник