Постанова                                                
іменем України
6 вересня 2022 року
м. Київ
справа № 727/1222/19
провадження № 51-3084 км 20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого                                   ОСОБА_6 ,
захисника                                        ОСОБА_7 ,                                      
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 4 червня 2021 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018260040002719,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця  с. Жилівка Новоселицького району Чернівецької області, жителя АДРЕСА_1 , судимого вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 липня 2019 року за частиною 3 статті 405 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі статті 75 КК звільненого від призначеного покарання з випробуванням тривалістю 1 рік, 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2020 року дії ОСОБА_6 перекваліфіковано з частини 2 статті 186 на частину 1 статті 125 КК та останнього засуджено за вказаною статтею до покарання у виді штрафу в розмірі               50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 липня 2019 року вирішено виконувати самостійно.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 8 квітня 2020 року, якою вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 лютого 2020 року залишено без зміни, скасовано постановою Верховного суду від 23 лютого 2021 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За вироком Чернівецького апеляційного суду від 4 червня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання                    з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він                           18 листопада 2018 року близько 19:30, побачив поблизу монументу «Перемога» на площі Соборній у м. Чернівцях свою колишню дружину ОСОБА_8 , схопив її за руку та почав утримувати, вимагаючи передати йому   сумку, що остання не зробила. Тим часом ОСОБА_6 ударив ОСОБА_8 по голові, від чого вона впала, а потім завдав ще одного удару по голові та зірвав із плеча сумку, в якій були гроші в сумі 702,95 грн, один долар США (згідно з курсом НБУ станом на 19 листопада 2018 року  становить 27,77 грн), а також інші особисті вживані речі, які не мають цінності. Після вчиненого ОСОБА_6 розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши  потерпілій матеріальну шкоду в сумі 730,72 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення та закрити кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). При цьому вказує на неправильне застосування закону України судами першої та апеляційної інстанцій, не погоджується з кваліфікацією своїх дій за частиною 1 статті 125 КК та частиною 2 статті 186 цього Кодексу.
Свою позицію обґрунтовує тим, що він не заподіював потерпілій жодних тілесних ушкоджень, не мав наміру вчинити стосовно неї грабіж, посилається на існування між ними суто цивільно-правових відносин, що встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисника, які підтримали касаційну скаргу засудженого, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення такої скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, і перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений оспорює свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та вважає, що матеріали кримінального провадження не містять достатньо доказів для визнання його винним та притягнення до кримінальної відповідальності.
Однак зазначені доводи засудженого, наведені в касаційній скарзі, є безпідставними з огляду на таке.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції не погодився з пред`явленим ОСОБА_6 обвинуваченням та перекваліфікував його дії на частину 1 статті 125 КК, однак постановою Верховного суду було скасовано ухвалу апеляційного суду, якою оскаржуваний вирок залишено без зміни.
Тобто доводи в касаційній скарзі засудженого щодо його невинуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки остаточним у цьому кримінальному провадженні є вирок Чернівецького апеляційного суду від 4 червня 2021 року, яким ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 186 КК та призначено покарання, від якого останній звільнений на підставі статті 75 цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження провів судове слідство, допитав ОСОБА_6 , потерпілу та свідка і в основу обвинувального вироку поклав належні та допустимі докази, які повною мірою підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 186 КК.
Як встановив суд апеляційної інстанції з показань  потерпілої, остання підтвердила той факт, що ОСОБА_6 схопив її за руку, вдарив по голові, а коли вона впала знову вдарив її і не пам`ятає, коли саме забрав сумку, але бачила її у нього в руках. Свідок ОСОБА_9 була очевидицею подій, повністю підтвердила показання матері та показала, що ОСОБА_6 спочатку потягнув потерпілу за руку, потім вдарив по голові та стягнув з плеча сумку і почав тікати, за ним побігли двоє хлопців, які наздогнали його і тримали. Відповідно до висновку експерта від 29 листопада 2018 року№1005  у потерпілої виявлено тілесні ушкодження, які належать до ушкоджень легкого ступеня тяжкості у виді синців у ділянці лівого плеча та руки.
Такі показання потерпілої та свідка повністю узгоджуються з письмовими доказами, а саме протоколом огляду місця події від 18 листопада 2018 року (т.1, а.п. 6), з якого судом встановлено, що на тротуарі на вул. Кафедральній у м. Чернівцях було вилучено жіночу сумку; протоколом огляду жіночої сумки від 21 листопада 2018 року та фототаблицею до нього, яким підтверджено, в сумці було виявлено гроші та мобільний телефон, належні потерпілій.
З показань самого винного суд встановив, що він вини своєї не визнав, наполягав на існуванні між ними цивільно-правових зобов`язань та на тому, що потерпіла йому винна гроші, тягнув її в бік поліцейських, з метою повернення йому коштів, однак не бив її, сумку не брав, а побіг, оскільки боявся хлопців, які були разом із потерпілою. Втім такі показання були спростовані під час апеляційного розгляду, а дії засудженого правильно кваліфіковані, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої.
Доводи засудженого про відсутність доказів, що підтверджують його винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину, є неспроможними, оскільки апеляційний суд провів судове слідство, допитав потерпілу, показання якої узгоджуються з показаннями свідка, а механізм заподіяння ушкоджень потерпілій та їх локалізація були відтворені під час проведення слідчих експериментів з потерпілою та свідком, що також було досліджено й перевірено в ході судового розгляду і прямо підтверджує винуватість ОСОБА_6 .
Також суд апеляційної інстанції проаналізував цивільно-правові відносини, які мали місце між засудженим та потерпілою ще на початку 2018 року. Так, рішенням Першотравневого районного суду від 30 березня 2018 року ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 про стягнення коштів за договором позики, і це рішення в апеляційному порядку не було оскаржене, тобто на час вчинення злочину ОСОБА_8 не мала боргових зобов`язань перед засудженим, про що останньому було відомо.
Враховуючи на викладене, твердження засудженого про недоведення стороною обвинувачення наявності складу злочину в його діях є безпідставними.
Таким чином, колегія суддів погоджується з наданим судом апеляційної інстанції ретельним аналізом доказів та вважає, що у кримінальному провадженні зібрано достатньо доказів, які згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом» вказують на винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК.
Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали безумовні підстави для скасування вироку апеляційного суду щодо ОСОБА_6  не встановлено.
Крім того у своїй касаційній скарзі засуджений не погоджується і з вироком місцевого суду, однак такий вирок був скасований вироком суду апеляційної інстанції, а відтак доводи засудженого щодо невинуватості у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 125 КК, не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
Отже, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачається.  
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Чернівецького апеляційного суду від 4 червня 2021 року щодо засудженого ОСОБА_6  залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого– без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                      ОСОБА_3