справа № 761/48800/18                                                 головуючий у суді І інстанції Піхур О.В
провадження № 22-ц/824/6300/2022        суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

 
       ПОСТАНОВА      
      ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 вересня 2022 року                                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,	
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , поданою представником - ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 січня 2018 року на перехресті вул. О.Теліги та вул. Дорогожицька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Мерседес-Бенц", державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 , власником якого є відповідач, та автомобіля "Мітсубіші", державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2018 р. ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні даного ДТП. Відповідно до Звіту з оцінки транспортного засобу, який було складено фізичною особою-підприємцем суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Мітсубіші", державний номер НОМЕР_2 внаслідок даного ДТП становить 236 585,11 грн. На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника автомобіля «Мерседес-Бенц», державний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА". Позивач звертався до страхової компанії про виплату відповідної суми страхового платежу. Відповідно до вимог Договору № 008037/4409/1000117 від 22.11.2017 р., який був укладений між ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА" та відповідачем, страхова компанія виплатила позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 123 227,11 грн. У зв`язку із викладеними обставинами, позивач просить стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, що відповідно становить різницю між сумою фактичних збитків, які були завдані внаслідок ДТП та сумою страхового відшкодування, яку позивачу виплатила ПрАТ "Страхова компанія «УНІКА», що відповідно становить 113 358 грн. В результаті ДТП позивачу також була завдана моральна шкода. Внаслідок ДТП він отримав психологічний стрес та переніс фізичні страждання. В зв`язку із цим позивач також просив стягнути з відповідача суму грошових коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду в розмірі 115 058,00 грн., моральну шкоду в розмірі 3 000,00 грн. та судові витрати в розмірі 1 855,38 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києвавід 24 вересня 2021 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , через представника - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, в задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції без участі відповідача було порушено його право бути заслуханим та право на професійну правничу допомогу, що, на думку апелянта, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на зміст пункту 4 Акту узгодження розміру страхового відшкодування №00249412 від 23 серпня 2018 року, з якого вбачається, що заявник визнає, що сума страхового відшкодування є остаточною та підтверджує той факт, що по вказаному страховому випадку у жодному разі, навіть якщо під час проведення ремонтних робіт будуть виявлені додаткові ушкодження, котрі не враховані у виплаті страхового відшкодування, будь-яких майнових чи немайнових вимог до страховика та/або особи, винної у вчиненні ДТП мати не буде. Таким чином, звертаючись із вимогою про виплату страхового відшкодування, позивач визначив розмір відшкодування, вказавши його у заяві, тобто погодився на відшкодування страховою компанією збитків саме в такому розмірі. А відтак, апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову. Також апелянт вказує на те, що судом не було застосовано до спірних правовідносин статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково не надав оцінку заяві позивача про погодження розміру страхового відшкодування та не звернув увагу на те, що факт перерахування страхового відшкодування, погодженому між сторонами, свідчить про виконання зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі. Наполягає на необхідності застосування в даній справі правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 10 червня 2020 року в справі № 333/2096/17.
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження, яка була надіслана разом з апеляційною скаргою та додатками на електронну адресу представника позивача - адвоката Семененка Д.В., зазначену ним у позовній заяві, як засіб для зв`язку, стороні позивача було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до  ч. 1  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).
Так, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки в даній справі ціна позову становить 145 058 грн. і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 січня 2018 року на перехресті вул. О.Теліги та вул. Дорогожицька сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Мерседес-Бенц", державний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_4 , власником якого є відповідач, та автомобіля "Мітсубіші", державний номер НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_3 . 
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.04.2018 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні даного ДТП. 
Відповідно до Звіту з оцінки транспортного засобу №66/02/18 від 26.02.2018 року, який було складено фізичною особою-підприємцем суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_5 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля "Мітсубіші", державний номер НОМЕР_2 внаслідок даного ДТП становить 236 585,11 грн (т.1, а.с.11). 
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача як власника автомобіля «Мерседес-Бенц», державний номер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ "Страхова компанія "УНІКА". Позивач звертався до страхової компанії про виплату відповідної суми страхового платежу, відповідно до вимог Договору № 008037/4409/1000117 від 22.11.2017 року і страхова компанія виплатила позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 123 227, 11 грн., шляхом перерахування даної суми коштів на рахунок ТОВ «НІКО ТЕХНО МЕГАПОЛІС», де здійснювався ремонт автомобіля позивача.
Задовольняючи позов частково, та стягуючи матеріальну шкоду в розмірі 115 058 грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на звернення позивача добровільно не виплатив позивачу різницю між страховою виплатою та розміром завданих збитків, а тому позовні вимоги в цій частині є доведеними та обґрунтованими. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми моральної шкоди в розмірі 3 000 грн., яку вважав співмірною з заподіяною позивачу моральною шкодою.
Оцінюючи висновки суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого. 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, ЦК України, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.
Пунктом 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Указана норма кореспондується зі статтею 999 ЦК України, якою встановлено, що до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
У спорах пов`язаних із відшкодуванням шкоди за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів норми Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV) є спеціальними, а цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
За вимогами статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Крім того, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (пункт 35.1 статті 35).
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).
Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Разом із тим, згідно з пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). 
Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення суду додано копію Акта узгодження розміру страхового відшкодування (угода про відшкодування матеріальної шкоди) № 00249412 від 23 серпня 2018 року (т.1, а.с.152). Зі змісту вказаного акта вбачається, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» та ОСОБА_3 , керуючись ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» уклали  цей Акт узгодження розміру страхового відшкодування (угоду про відшкодування матеріальної шкоди) за полісом № АМ/0601408 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про те, що сторони погодили та визнають, що розмір страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку, визначеного у п. 1 цього Акту становить 123 227,11 грн. (пункт 2). 
Разом з тим, зі змісту пункту 4 вказаного Акту вбачається, що заявник визнає, що вказана сума страхового відшкодування є остаточною та підтверджує той факт, що по вказаному страховому випадку у жодному разі, навіть якщо під час проведення ремонтних робіт будуть виявлені додаткові ушкодження, котрі не враховані у виплаті страхового відшкодування, будь-яких майнових чи немайнових вимог до Страховика та/або особи винної у вчиненні ДТП мати не буде. 
Матеріалами справи встановлено і не заперечується сторонами, що страхова компанія виплатила позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 123 227, 11 грн., шляхом перерахування даної суми коштів на рахунок ТОВ «НІКО ТЕХНО МЕГАПОЛІС», де здійснювався ремонт автомобіля позивача.
Зазначене свідчить про те, що Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» та ОСОБА_3 дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджується актом узгодження розміру страхового відшкодування (угодою про відшкодування матеріальної шкоди) № 00249412 та відповідає вимогам статті 30, пункту 34.4 статті 34 та пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV.
Отже, ОСОБА_3 скористався своїм правом звернення безпосередньо до страховика та отримав страхове відшкодування, а Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» забезпечило реалізацію права позивача на отримання страхового відшкодування у розмірі погодженого зі страховою компанією.
Стягуючи з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь позивача різницю між отриманим страховим відшкодуванням та розміром шкоди, що розрахований на підставі Звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу № 66/02/18 від 26 лютого 2018 року, на якому наполягав позивач, суд першої інстанції викладеного вище не врахував та дійшов помилкового, необґрунтованого висновку про можливість покладення на відповідача обов`язку щодо відшкодування такої різниці з огляду на наявність акту узгодження розміру страхового відшкодування (угоду про відшкодування матеріальної шкоди) за полісом № АМ/0601408 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування та відмову у подальшому від будь-яких матеріальних претензій, як до страховика, так і до винної особи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в справі № 569/13697/15-ц (провадження № 61-5424св18) та в постанові в справі № 333/2096/17 від 10 червня 2020 року.
Отже, суд першої інстанції у порушення зазначених положень закону не звернув уваги на те, що факт перерахування ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_3 страхового відшкодування у розмірі, погодженому між ними, свідчить про виконання страховиком в повному обсязі свого зобов`язання з виплати страхового відшкодування та про відмову потерпілого від одержання відшкодування в більшому розмірі як від страховика, так і від особи, винної у вчиненні ДТП.
Посилання суду першої інстанції на Звіт про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу № 66/02/18 від 26 лютого 2018 року не спростовує необхідність застосування наведених вище норм права і не вказує на те, що ОСОБА_3 відмовився від своєї заяви, яка в силу частини першої статті 202 ЦК України є правочином, тобто дією особи, спрямованої на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як вбачається зі змісту пункту 5 Акту узгодження розміру страхового відшкодування (угоди про відшкодування матеріальної шкоди) № 00249412 від 23 серпня 2018 року заявник (позивач по справі) визнає, що до підписання цього Акту попередньо ознайомлений з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, є дієздатною особою, перебуває при здоровому умі, ясній пам`яті та діє добровільно без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, а також розуміє значення своїх дій та їх правові наслідки (т.1, а.с.152).
Згідно з частиною першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).
А відтак, маючи на руках Звіт про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу № 66/02/18 від 26 лютого 2018 року, з визначеним розміром шкоди у сумі 236 585, 11 грн. і підписавши Акт узгодження розміру страхового відшкодування (угоди про відшкодування матеріальної шкоди) № 00249412 від 23 серпня 2018 року, позивач за особистою згодою визначив розмір такого відшкодування, тобто погодився на відшкодування страховою компанією збитків саме у розмірі 123 227,11 грн. та при цьому також відмовився від можливості в майбутньому звертатися з будь-якими вимогами як майнового, так і немайнового характеру, до особи, винної у вчиненні ДТП. Таким чином, суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов помилкового висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди. 
Що ж до позовної вимоги ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_4 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УНІКА» про відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що така вимога  у даній справі є похідною вимогою майнового характеру, яка на думку колегії суддів, також охоплюється пунктом 4 Акту узгодження розміру страхового відшкодування (угоди про відшкодування матеріальної шкоди) № 00249412 від 23 серпня 2018 року в частині відмови,  а тому, також задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Отже, враховуючи, що під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
 
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
 
Згідно з ст. 141 ЦПК України з урахуванням задоволення апеляційної скарги, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 1 725  (одна тисяча сімсот двадцять п`ять) грн. 87 коп. - судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 - задовольнити.
 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 725 (одна тисяча сімсот двадцять п`ять) грн. 87 коп.- за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                              Р.В. Березовенко

                                                                                                            О.Ф.Лапчевська
Судді:                                                                                               
 
 Г.І. Мостова