ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2022 року 
м. Київ

справа №440/4374/20
адміністративне провадження № К/9901/42387/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
за участю:
секретаря судового засідання Грінкевич А.І.
позивача: ОСОБА_1 
представника відповідача-2: Цимбалістого Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора
про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 (головуючий суддя - Гіглава О.В.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 (головуючий суддя - Макаренко Я.М., судді - Калиновський В.А., Кононенко З.О.)

ВСТАНОВИВ:
І. Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
1.  У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 13.07.2020 про неуспішне проходження атестації заступником прокурора Сумської області ОСОБА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора від 27.07.2020 №193к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Сумської області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Сумської області або рівнозначній посаді в органах прокуратури України з 04.08.2020, зарахувавши час вимушеного прогулу в загальний строк служби в органах прокуратури;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 04.08.2020 і до моменту фактичного поновлення на роботі.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що наказ про його звільнення містить посилання на пункт 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та рішення кадрової комісії №10, тоді як зазначена норма Закону передбачає як підставу звільнення прокурора з посади реорганізацію, ліквідацію органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Проте, наказ про звільнення позивача не містить конкретизації підстави звільнення позивача та на час звернення позивача з позовом до суду не існує рішень суду чи рішень органів державної влади про реорганізацію чи ліквідацію юридичної особи прокуратури Сумської області, на момент звільнення відсутні і рішення про скорочення кількості прокурорів прокуратури Сумської області, у тому числі, про скорочення посади, з якої було звільнено ОСОБА_1 . 
3. Позивач вказував, що рішення кадрової комісії №10 про неуспішне проходження ним атестації є необґрунтованим, необ`єктивним, упередженим та невмотивованим. Вважав, що при прийнятті оспорюваного рішення кадровою комісією не дотримано пунктів 12, 13, 15 Порядку № 221. Зазначав, що доходи його сім`ї щороку відображались ним у деклараціях, які відкриті для загального доступу, та жодних зауважень щодо них не надходило, до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення корупційних діянь він не притягувався. Також зазначав, що обґрунтований сумнів повинен містити достатні підстави для його виникнення, однак членами кадрової комісії №10 не надано жодних пояснень, на підставі яких документів та розрахунків ними сформовано висновок про його невідповідність вимогам професійної етики та доброчесності.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
4. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення №17 Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 13.07.2020 про неуспішне проходження атестації заступником прокурора Сумської області ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора від 27.07.2020 №193к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Сумської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.08.2020.
Поновлено ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Сумської області з 05.08.2020.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.08.2020 по 03.12.2020 в сумі 148  292,70 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Сумської області з 05.08.2020 та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 37  509,33 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.
5. Суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірне рішення кадрової комісії стосовно позивача не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, оскільки відповідачами не надано доказів, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття, достовірність даних, які були взяті кадровою комісією до уваги, а зміст спірного рішення фактично є констатацією лише сумніву у доброчесності прокурора. 
6. Суди дійшли висновку про те, що відсутність у спірному рішенні кадрової комісії мотивів його прийняття, посилань на конкретні докази, які б слугували і стали підставою для дискреційних висновків комісії, за яких позивач не відповідає законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів є достатньою підставою для визнання його (рішення) протиправним та скасування.
7. Також, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що саме Національне агентство з питань запобігання корупції є уповноваженим органом на здійснення моніторингу, зокрема, способу життя суб`єктів декларування, однак, таких висновків Національним агентством під час розгляду справи не надано, як і не надано доказів звернення відповідачів безпосередньо до Національного агентства з метою підтвердження або спростування сумнівів кадрової комісії щодо відповідності майна, яке знаходиться у власності та користуванні прокурора й членів його сім`ї, їхнім законним доходам. 
8. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що посилання відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.  Судом встановлено, що ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду до звільнення, не відбулися. Судом першої інстанції також зазначено, що норма закону, якою б безпосередньо встановлювалося право чи обов`язок звільняти прокурора з посади виключно за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури без застосування в якості підстави пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», відсутня.
9. Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що відповідачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на час прийняття спірного наказу Генерального прокурора від 27.07.2020 №193к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Сумської області та органів прокуратури, відбулося скорочення кількості прокурорів прокуратури Сумської області, а тому спірний наказ прийнято не на підставі, що визначені законами України.
10. Задовольняючи позов частково, суди вказали на те, що оскільки останнім днем роботи ОСОБА_1 є 04.08.2020, слід поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді заступника прокурора Сумської області з 05.08.2020, а не з 04.08.2020, як просив позивач та, відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу належить стягувати з 05.08.2020, а не з 04.08.2020.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
11.  У листопаді 2021 року Офісом Генерального прокурора подано касаційну скаргу на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021. У касаційний скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати зазначені судові рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
12. Касаційна скарга мотивована відсутністю висновку Верховного Суду стосовно питання застосування підпункту 6 пункту 22 Закону №113-IX щодо призначення прокурорів на адміністративні посади, передбачені частиною першою статті 39 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких на адміністративні посади можуть бути призначені прокурори, а також інші особи, які відповідають вимогам, визначеним у статті 27 Закону України «Про прокуратуру».
13. Відповідач також зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій  висновку, зазначеного в постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, згідно з яким суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.
14. Крім того, скаржник вказує на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2021 у справі №640/419/20, та аргументує дану підставу тим, що рішення кадрової комісії містить інформацію про уточненні запитання, які надавалася позивачу, та інформацію про те, що позивач не надав правильні відповіді на дані запитання, у зв`язку з чим підстави та мотиви, які викладені у рішенні, яке є предметом спору у даній справі, та мотиви, які викладені у рішенні кадрової комісії у справі №640/419/20, різняться за змістом.
15. Відповідач зазначає, що законодавцем надано повноваження членам кадрових комісій надавати оцінку всім зібраним матеріалам атестації, в тому числі і повноти відображення статків (доходів та витрат) у щорічних деклараціях прокурорів. Вказує, що під час співбесіди кадровою комісією надавалася оцінка професійної етики та доброчесності, а також професійної компетенції позивача, що є безпосереднім предметом атестації в силу вимог пп. 2 п. 12 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ. Стверджує, що обсяг мотивів, які має навести у рішенні кадрова комісія, жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено.
16. Скаржник вважає, що Національне агентство з питань запобігання корупції не може вирішувати питання доброчесності кандидата, відповідності дій декларанта вимогам щодо професійної етики тощо, а мета перевірки НАЗК є відмінною від мети перевірки кадровою комісією в цій частині, як і різні методи проведення перевірки. Завданням кадрових комісій є не встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил. Вказує, що Законом №113-ІХ на кадрові комісії покладено обов`язок визначати дотримання прокурором професійної етики і доброчесності у тому числі шляхом дослідження відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, та не поставлено кадрові комісії в залежність від необхідності попередньо отримати відповідне рішення спеціально уповноваженого органу (НАЗК).
17. Скаржник посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №826/27007/15, згідно з яким повноваження конкурсної комісії щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційними, а суд не наділений повноваженнями надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора. Вважає, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетенції, відповідність вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.
18. Крім того, відповідач зазначає, що п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено особливий порядок звільнення прокурорів на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Вказує, що оскільки Закон №113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом по відношенню до спірних правовідносин. А тому п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказу про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.
19. Відзиву на касаційну скаргу у встановлений судом строк учасниками справи не подано.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
20.  Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 для розгляду справи №440/4374/20 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.В., судді - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
21. Ухвалою Верховного Суду від 13.12.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою на підставі пунктів 1, 2, 3 ч. 4 ст. 328 КАС України, встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
22. Ухвалою Верховного Суду від 08.07.2022 відмовлено Офісу Генерального прокурора у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021.
23. Ухвалою Верховного Суду від 13.07.2022 справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
24. ОСОБА_1 безперервно працював в органах прокуратури України на різних посадах з 22.07.2008 по 04.08.2020, що підтверджується трудовою книжкою позивача.
25. Наказом Генерального прокурора від 17.01.2020 №19к з 20.01.2020 позивача призначено на посаду заступника прокурора Сумської області.
26. 07 жовтня 2019 року позивач звернувся до Генерального прокурора із заявою про переведення на посаду прокурора в окружній прокуратурі та про намір пройти атестацію.
27. Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації, які полягали у складенні іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та складанні іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, у зв`язку з чим його було допущено до співбесіди з Десятою кадровою комісією.
28. Згідно з протоколом №9 засідання Десятої кадрової комісії від 13.07.2020 комісією прийнято рішення про неуспішне проходження атестації прокурором - ОСОБА_1 відповідно до пункту 16 розділу IV Порядку.
29. Десятою кадровою комісією 13.07.2020 прийнято рішення №17 «Про неуспішне проходження прокурором атестації», відповідно до якого керуючись пунктами 13, 17 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та пунктом 6 розділу І, пунктом 16 розділу IV Порядку проходження прокурорами атестації, під час проведення співбесіди, Комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність заступника прокурора Сумської області ОСОБА_1 вимогам доброчесності та професійній компетентності, а саме: на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі особової справи, запитальника та відповідей на нього, а також пояснень прокурора під час співбесіди, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності у частині невідповідності витрат і майна, яким користується він та члени його родини, його доходам та доходам його сім`ї.
30. Відповідно до матеріалів атестації у власності родини прокурора (прокурор, дружина та батько) перебувають автомобілі BMWX6 2017 року випуску (право власності набуто 13.07.2018), Toyota Land Cruiser Prado 2019 року випуску (право власності набуто 14.05.2019), Volkswagen Passat (право власності набуто 06.02.2019, у власності прокурора).
31. Згідно пояснень прокурора Volkswagen Passat придбано батьком та подаровано йому, автомобіль перебуває у користуванні дружини; BMWX6 придбано батьком за власні кошти, вартість приблизно 1 800 000 грн; Toyota Land Cruiser Prado придбано батьком за власні кошти, вартість приблизно 800 000 грн, перебуває у власності прокурора.
32. Також, протягом 2014-2016 року батько прокурора придбав нерухомість, зокрема квартиру загальною площею 98,8 кв. метрів, за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 563 160,00 грн та квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 760 860,00 грн.
33. Згідно пояснень прокурора батько отримав дохід протягом 2002-2020 років близько 3 500 000 грн (що в значній частині підтверджується поданими прокурором документами). Окрім того, згідно пояснень прокурора батьком було продано два автомобілі «Таврія» та «Ланос», але вартість невідома. Комісією встановлено, що вартість набутого батьком прокурора з 2014 року майна становить більше 3 924 020 грн, що перевищує надані відомості щодо джерел доходів. Комісія зазначила про існування обґрунтованих сумнів щодо доброчесності прокурора та відповідності способу життя офіційним джерелам.
34. Також, у рішенні комісії зазначено, що обіймаючи посаду керівника місцевої прокуратури, позивач отримав дозволи на оформлення безоплатно у приватну свою та дружини власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення по 2 га на підвідомчій йому території.
35. Крім того, комісія зазначила про наявність об`єктивних сумнівів у професійній компетентності прокурора ОСОБА_1, оскільки на уточнююче запитання до практичного завдання та порядку збору доказів стороною захисту та потерпілим правильних відповідей не надав (зокрема, порядок отримання тимчасового доступу до речей і документів, принцип рівності сторін перед законом і судом)».
36. Наказом Генерального прокурора від 27.07.2020 №193к, керуючись статтею 9, пунктом 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» звільнено ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Сумської області та органів прокуратури на підставі пункту  9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 04.08.2020.
37. Судами попередніх інстанцій встановлено, що до управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України інформація, яка може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень, поданих прокурором у анкеті доброчесності та містять фактичні дані, що можуть бути перевірені, станом на 01.08.2018 не надходила.
ІІІ. Позиція Верховного Суду України
38. За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
39. Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
40. Підставою для відкриття касаційного провадження відповідач зазначив відсутність правового висновку Верховного Суду стосовно питання застосування підпункту 6 пункту 22 Закону №113-IX щодо призначення прокурорів на адміністративні посади, передбачені частиною першою статті 39 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого на адміністративні посади можуть бути призначені прокурори, а також інші особи, які відповідають вимогам, визначеним у статті 27 Закону України «Про прокуратуру».
41. Разом з тим, відповідно до встановлених у справі обставин позивач займав посаду заступника прокурора Сумської області, що в розумінні ч. 1 ст. 39 Закону України «Про прокуратуру» не є адміністративною посадою. Відповідно, зазначена відповідачем правова норма не є релевантною до спірних правовідносин, та у зв`язку з цим доводи касаційної скарги в частині необхідності сформувати правовий висновок щодо застосування до спірних правовідносин підпункту 6 пункту 22 Закону №113-IX не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.
42. Також, скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновку, зазначеного в постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 у справі №21-395а13, згідно з яким суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
43. Разом з тим, колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що правовідносини, які склались у справі №21-395а13, не є подібними з правовідносинами у цій справі, до того ж судами попередніх інстанцій вже була чітко визначена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, а саме 148  292,70 грн, за період з 05.08.2020 по 03.12.2020, і ця сума розрахована на підставі вказаного Порядку.
44. Отже, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неврахування судами попередніх інстанцій вищевказаного висновку. 
45. Крім того, підставою для відкриття касаційного оскарження позивач вказав необхідність відступлення від висновку Верховного Суду, викладених у постанові від 27.04.2021 у справі №640/419/20, який було застосовано судом апеляційної інстанції.
46. У зазначеній справі судами встановлено, що у спірному рішенні кадрової комісії не вказано, які саме «помилки в цитуванні положень Кримінального процесуального кодексу України» допустив позивач і як такі помилки впливають на визначення його професійної компетентності. Так само у спірному рішенні не викладено жодних обставин, на підставі яких у членів Комісії виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності майна, яке знаходиться у власності прокурора чи користуванні прокурора та членів його сім`ї, їхнім законним доходам відповідно до відомостей, вказаних у деклараціях.  На підставі цього Верховний Суд дійшов висновку про те, що оскільки зміст спірного рішення кадрової комісії не містить конкретних обставин, що вплинули на його прийняття, то рішення є невмотивованим та таким, що не відповідає вимогам, установленим абзацом 3 пункту 12 Порядку №233.
47. У цій справі судами встановлено, що комісією оцінено рівень володіння практичними уміннями та навичками позивача на підставі виконаного письмового практичного завдання та зазначено, що у комісії існують об`єктивні сумніви у професійній компетентності ОСОБА_1 з огляду на ненадання ним правильних відповідей на уточнюючі запитання до практичного завдання. Однак, ні спірне рішення, ні протокол №9 від 13.07.2020 засідання кадрової комісії №10 не містять таких запитань та відповідей на них, наданих прокурором, для їх перевірки судом.
48. У зв`язку з цим судом апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що рішення кадрової комісії в частині невідповідності позивача вимогам професійної компетентності є необґрунтованим.
49. Верховний Суд приймає до уваги, що у цій справі судами не було встановлено, що підставою для прийняття рішення про неуспішне проходження позивачем атестації було саме допущення позивачем помилок в цитуванні положень Кримінального процесуального кодексу України, як у справі №640/419/20, однак зазначене не свідчить про відмінність мотивів при прийнятті рішення кадрової комісії, оскільки фактично комісія, як і у справі №640/419/20, мотивувала своє рішення сумнівами у професійній компетенції позивача без зазначення конкретних обставин, що вплинули на його прийняття.
50. До того ж, відмінність мотивів, які викладені у рішенні, що є предметом спору у даній справі, та мотивів, які викладені у рішенні кадрової комісії у справі №640/419/20, про які зазначає позивач, не є належним обґрунтуванням необхідності відступлення від правового висновку в розумінні пункту 4 частини другої статті 330 КАС України, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги в цій частині також відхиляються.
51. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статті 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, враховує, що після подання цієї касаційної скарги Верховний Суд сформував правові висновки щодо застосування приписів пункту 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України №233 від 17.10.2019 (зокрема щодо вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації) та положень Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України №221 від 03.10.2019, зокрема, у постановах від 27.10.2021 у справі №340/3563/20, від 21.10.2021 у справі №640/154/20, які підлягають врахуванню у цьому касаційному провадженні.
52. Верховний Суд зауважує, що підставою для скасування спірного рішення судами попередніх інстанцій визначено відсутність у ньому мотивів прийняття, а також відсутність у відповідача будь-яких доказових доводів, які б слугували і стали підставою для дискреційних висновків комісії, згідно з якими позивач не відповідає вимогам доброчесності та професійній компетентності.
53. Відповідно до пунктів 12, 13 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113 від 19.09.2019, які кореспондуються з  пунктами 5, 6 розділу І Порядку №221, предметом атестації є оцінка: професійної компетентності прокурора; професійної етики та доброчесності прокурора.
Атестація прокурорів включає такі етапи:
1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;
2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.
Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.
54. Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що співбесіда із прокурором проводиться лише з метою встановлення дотримання прокурором вимог професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.
55. Згідно з пунктами 9-11 розділу IV Порядку №221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:
1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;
2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;
3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;
4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.
Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).
Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.
56. Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 успішно пройшов перші два етапи атестацій та був допущений до наступного етапу - співбесіди. За наслідками проведення співбесіди з позивачем кадрова комісія прийняла рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, яке мотивовано висновком комісії про його невідповідність вимогам професійної етики та доброчесності, через наявні обґрунтовані сумніви щодо професійної етики та доброчесності, які, у свою чергу, обґрунтовуються невідповідністю витрат і майна, яким користується він та члени його родини, його доходам та доходам його сім`ї. Крім того, у комісії існують об`єктивні сумніви у професійній компетенції прокурора з огляду на те, що він не надав відповідей на уточнюючі запитання до практичного завдання.
57. Зі змісту спірного рішення кадрової комісії судами попередніх інстанцій встановлено, що у ньому кадрова комісія не зазначила, на підставі яких доказів комісія дійшла висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності. Такі документи не долучено відповідачем до матеріалів справи.
58. В касаційній скарзі відповідач стверджує, що законодавством не передбачено, що у рішенні кадрової комісії має бути посилання на докази, які вважаються встановленими та мали вирішальне значення для його прийняття. Вважає, що кадрова комісія не зобов`язана нормами закону юридично доводити чи встановлювати невідповідність прокурора конкретному критерію, натомість уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв. Вказує, що обговорення атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження є дискреційними повноваженнями кадрової комісії.
59. Згідно з п. 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України №233 від 17.10.2019, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.
60. Верховний Суд наголошує, що обґрунтування вмотивованості прийнятого рішення лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією кадрової комісії не може вважатися достатнім, оскільки рішення, наслідком якого є звільнення прокурора з посади, повинно бути, насамперед, об`єктивним та має повною мірою висвітлювати інформацію (давати відповіді на питання) щодо професійної компетентності прокурора, а також щодо відповідності прокурора критеріям професійної етики та доброчесності.
61. Процес та результат атестації повинні бути зрозумілими як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема прокурору, так і суспільству загалом, адже коли йдеться про необхідність сформувати професійний прокурорський корпус, якому довіряло б суспільство, то обґрунтованість/умотивованість та зрозумілість рішення щодо відповідності прокурора вимогам професійності та доброчесності є необхідною для цього умовою та гарантією. Лише у разі наведення кадровою комісією обґрунтованих мотивів можливо перевірити правомірність процедури атестації та ухваленого рішення (як форми зовнішнього вираження дискреційних повноважень державного органу). Саме у такий спосіб може забезпечуватися належний публічний та судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
62. Верховний Суд вже роз`яснював, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (наприклад, постанови Верховного Суду від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2019 у справі №2040/6763/18, від 21.10.2021 у справі №640/154/20).
63. Верховний Суд наголошує, що рішення можна вважати вмотивованим, якщо в ньому зазначено обставини, що мають значення для правильного вирішення кожного з перелічених у Порядку №221 питань, які мають бути дослідженні в рамках атестації прокурора; є посилання на докази, на підставі яких ці обставини встановлено; є оцінка доводів та аргументів особи, щодо якої застосовується процедура атестації; є посилання на норми права, якими керувалася комісія. Таке рішення має містити судження комісії щодо професійної, особистої, соціальної компетентності прокурора, його доброчесності та професійної етики, відтак його здатності на належному рівні здійснювати покладені на нього законом обов`язки на займаній посаді.
64. У цій справі Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відсутність у рішенні, прийнятому за наслідками атестації/окремого її етапу, мотивів, з яких кадрова комісія дійшла висновку про неуспішне проходження атестації прокурором, слугує підставою для його судового оскарження згідно з пунктом 6 розділу V Порядку №221. У свою чергу, це покладає на кадрові комісії обов`язок обґрунтувати рішення про проходження або непроходження атестації прокурором у такий спосіб, щоб рішення достатнім чином містило мотиви, на яких воно базується.
65. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що законодавчо встановлена можливість оскарження рішення кадрової комісії сама по собі вже встановлює обов`язок суб`єкта владних повноважень обґрунтувати свої висновки доказами. 
66. Виходячи з цього, необхідно, щоб рішення комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності. Наведений висновок вже був викладений Верховним Судом у постанові від 27.10.2021 у справі №340/3563/20.
67. Верховний Суд дійшов висновку, що наведені підстави кадрової комісії для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики свідчать про недотримання вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, виконання яких є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття.
68. Так, рішення Десятої кадрової комісії мотивовано наявністю сумнівів у комісії в частині невідповідності витрат і майна, яким користується позивач та члени його родини, його доходам та доходам його сім`ї.
69. Виходячи з положень пп. 3 п. 15 Перехідних положень Закону №113-ІХ, з якими кореспондуються положення пп. 3 п. 9 Порядку №221, під час проведення співбесіди оцінці  підлягає дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, в тому числі відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції. Тобто, оцінюючи можливість батька прокурора придбати майно, зокрема автомобілі Toyota Land Cruiser Prado та Volkswagen Passat, якими, за висновками відповідача, користувався прокурор, кадровій комісії належало взяти до уваги розмір доходів не тільки батька прокурора, а й розмір доходів сім`ї прокурора у сукупності, чого зроблено не було. 
70. Так, зі змісту спірного рішення не вбачається, що кадровою комісією досліджувалися доходи самого прокурора та його дружини, внаслідок чого колегія суддів вважає, що висновки у спірному рішенні кадрової комісії ґрунтуються на припущеннях членів кадрової комісії та не підкріплені належними доказами.
71. Також Верховний Суд звертає увагу на те, що спірне рішення мотивовано зокрема тим, що батько прокурора придбав у власність нерухомість, а саме дві квартири у місті Полтава, що, на думку членів кадрової комісії, також свідчить про недоброчесність позивача. Разом з тим, кадрова комісія не встановила, що позивач користувався цими об`єктами нерухомості що, на переконання колегії суддів, може свідчити про формальний підхід до оцінювання позивача і не відповідає завданню і цілям самої атестації. 
72. Таким чином, висновки кадрової комісії у спірному рішенні про невідповідність ОСОБА_1 вимогам доброчесності прокурора та про невідповідність способу життя офіційним доходам Судом визнаються такими, що  ґрунтуються на припущеннях. Верховним Судом не заперечується, що проведення атестації є дискреційними повноваженнями комісії, водночас обсяг цієї дискреції не може бути необмеженим і повинен підлягати зовнішньому/публічному контролю, в тому числі судовому.
73. Також, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що рішення кадрової комісії в частині невідповідності позивача вимогам професійної компетентності є необґрунтованим, оскільки містить лише узагальнені формулювання, без посилання на конкретні обставини. Так, ні спірне рішення, ні протокол №9 від 13.07.2020 засідання кадрової комісії №10 не містять конкретних запитань, заданих позивачу, та наданих на них відповідей. Верховний Суд враховує й те, що відповідно до встановлених обставин справи позивач успішно пройшов два етапи атестації, зокрема склав іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора.
74. Посилання скаржника на висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 01.08.2018 у справі №826/27007/15, згідно з яким суд в межах цієї справи не може здійснити оцінку якостей, здібностей та характеристик кандидатів на керівні посади у місцевій прокуратурі та, відповідно, встановити у кого з кандидатів найкращі якості та здібності, Судом не приймається, з огляду на наступне.
75. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що вказана постанова була прийнята в часі раніше, до запровадження Законом №113-ІХ атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора, отже у наведеній скаржником справі Верховним Судом не досліджувалося питання застосування до правовідносин, пов`язаних з проведенням атестації прокурорів, положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», Порядку №221, Порядку №233, тобто висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, не є релевантними по відношенню до спірних правовідносин. Таким чином, Верховним Судом відхиляються посилання позивача на вищенаведену постанову Верховного Суду.
76. З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень ЄСПЛ у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.
77. Зокрема, ЄСПЛ вказав, що за загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені в них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.
78. Суд не може підміняти орган, уповноважений приймати дискреційне рішення, водночас суд зобов`язаний перевірити межі застосування таких дискреційних повноважень, якщо спірне рішення оскаржується в судовому порядку, зокрема, з підстав його невмотивованості та необґрунтованості.
79. Дискреційні повноваження суб`єктів владних повноважень та їхніх посадових осіб не є безмежними та мають відповідати приписам чинного законодавства.
80. Судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другої статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно, розсудливо, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
81. З огляду на наведені правові норми, а також міжнародні стандарти, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.
82. Таким чином, Верховний суд відхиляє посилання Офісу Генерального прокурора щодо дискреційних повноважень кадрових комісій та відсутності повноважень у суду здійснювати оцінку предмету атестації, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку №233.
Вищезазначене узгоджується з позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 27.10.2021 у справі №340/3563/20, від 21.10.2021 у справі №640/154/20 та від 28.04.2022 у справі №120/4055/20-а.
83. З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що зазначені висновки кадрової комісії про невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про невідповідність ОСОБА_1 вимогам професійної компетенції, професійної етики та доброчесності.
84. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що лише Національне агентство з питань запобігання корупції є уповноваженим органом на здійснення моніторингу способу життя суб`єктів декларування. Наведені висновки спростовуються, зокрема підпунктом 3 пункту 15 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ, згідно з яким до повноважень кадрової комісії віднесено досліджувати відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі брати до уваги копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.
85. Щодо застосування до спірних правовідносин пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
86. Зі змісту пункту 19 Закону №113-IX вбачається, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї з таких підстав:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;
3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;
4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.
87. Отже, зі змісту указаних норм висновується, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1 - 4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації. Одночасно, закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою.
88. Посилання у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ на нормативний припис як на підставу для звільнення прокурора на пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», містить інший зміст положень цієї статті, які визначають «Загальні підстави для звільнення прокурорів», визначені Законом, який прийнятий у часі раніше, а саме: 14.10.2014, який набрав чинності 15.07.2015.
89. Прокурор відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
90. Отже, посилання на пункт 9 частини першої статті 51 Закону і посилання в пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, які передбачають законодавче регулювання підстав і умов звільнення прокурорів, має місце ситуація, коли на врегулювання цих правовідносин претендують декілька правових норм, які відмінні за своїм змістом і містяться в різних законах.
91. Порівнюючи співвідношення правових норм Закону України «Про прокуратуру» і Закону №113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, можна дійти висновку, що вони не суперечать одна одній, кожна з них має відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин.
92. Існування Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII та Закону №113-ІХ, які претендують на застосування до спірних правовідносин, були прийняті в різний час. Так, Закон №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, прийнятий 14.10.2014 (набрав чинності 15.07.2015), а Закон №113-ІХ, положення якого передбачають реалізацію першочергових заходів із реформи органів прокуратури, прийнятий 19.09.2019 (набрав чинності 25.09.2019, крім окремих його приписів, що не мають значення для цієї справи). Тобто, Закон №113-ІХ який визначає способи і форми правового регулювання спірних правовідносин, набрав чинності у часі пізніше.
93. Застосовуючи згаданий принцип верховенства права, можна дійти висновку, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно правил конкуренції правових норм, має перевагу над загальним Законом України «Про прокуратуру».
94. Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій вказали на відсутність обставин ліквідації та реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймав посаду, станом на час його звільнення з посади, а тому дійшли висновку про відсутність нормативної підстави для звільнення позивача, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».
95. Верховний Суд визнає помилковими наведені вище висновки судів попередніх інстанцій з урахуванням того, що звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є нормативною підставою, а фактологічною - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачем.
96. Тобто в цьому разі юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі зазначеної норми (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором. До того ж, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що положення Закону №113-IX на день їх виконання відповідачами і прийняття спірного наказу були чинними, неконституційними у встановленому законом порядку не визнавалися. Так само були чинними і положення Порядку №221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.09.2021 у справі №200/5038/20-а, від 29.09.2021 у справі №440/2682/20, від 20.10.2021 у справі №440/2700/20, від 20.10.2021 у справі №280/3705/20 та від 28.04.2022 у справі №640/26045/19.
97. Отже, Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанції про незаконність звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови відсутності ліквідації, реорганізації органу прокуратури або скорочення кількості прокурорів як самостійної підстави для такого висновку, і погоджується з доводами скаржника в цій частині.
98. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
99. Згідно з частинами першою і четвертою статті 351 КАС України підставою для зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
100. За таких обставин, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , проте мотиви задоволення позову слід змінити з урахуванням висновків, наведених Судом у цій постанові.
101. Отже, касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора належить задовольнити частково, а оскаржувані судові рішення - змінити у мотивувальній частині щодо мотивів задоволення позову у цій справі.
102. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
2. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 змінити в частині мотивів, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.12.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2021 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.
Повний текст постанови складено 31.10.2022.

Судді	А.В. Жук Н.М. Мартинюк   Ж.М. Мельник-Томенко