ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6992/22 Справа № 204/1471/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мащук В.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
при секретарі - Усик А.Д., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 06 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровської міської ради про захист прав споживача, - 

В С Т А Н О В И В: 

        У лютому 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила зобов`язати Комунальне підприємство «Теплоенерго» Дніпровської міської ради виключити з обліку по її особовому рахунку № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_1 , заборгованість попередніх власників квартири за період до 20 березня 2017 року та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5500 грн.
       В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 20.03.2017 року ОСОБА_1 на підставі ухвали суду від 17 грудня 2012 року стала власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
       На поштову адресу позивача від КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» ДМР надходять повідомлення про несплату заборгованості за абонентське обслуговування у розмірі 1840 грн 63 коп.
        ОСОБА_1 неодноразово зверталась до центру обслуговування платників з проханням надати інформацію щодо надходжень повідомлень про сплату заборгованості, оскільки за інформацією відповідача борг утворився ще у 2016 році, коли власником квартири була інша фізична особа.
       19.04.2021 року позивач звернулася до відповідача з проханням виключити з обліку по особовому рахунку № НОМЕР_1 заборгованість попереднього власника квартири за період до 20.03.2017 року за адресою АДРЕСА_2 , та в електронному кабінеті абонента ОСОБА_1 
       19.05.2021 року відповідач надав відповідь, в якій зазначив, що списання боргів за спожиті житлово-комунальні послуги чинним законодавством не передбачено.
       При зверненні до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначила, що набула у власність квартиру 20.03.2017 року, тому не могла користуватися послугами з постачання теплової енергії у 2016 році, а отже не повинна сплачувати борги попереднього власника. Оскільки позивач набула у власність квартиру, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 , на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.20212 року по справі № 403/13455/12, яка не містить застережень про переведення боргу попереднього власника й не містить згоди кредитора на таку заміну вимоги КП «Теплоенерго» ДМР, сформульовані у постійних рахунках про сплату заборгованості у розмірі 1840,63 грн та скеровані до ОСОБА_1 , як нового власника, є безпідставними.
               Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 06 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. 
               Не погодившись з таким рішенням суду, представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та задовольнити позов у повному обсязі.
               Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. 
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , розмір частки 1 (арк.с.4).
       19 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до КП «ТЕПЛОЕНЕРГО» ДМР з заявою про виключення з обліку по особовому рахунку ОСОБА_1 заборгованості попередніх власників квартири за період до 20.03.2017 року за адресою та в електронному кабінеті абоненту ОСОБА_1 (арк.с.5).
       Відповідно до повідомлення КП « Теплоенерго» від 11.05.2021 року за № 1235, інформація про наявну заборгованість за особовим рахунком, який закріплено за адресою: АДРЕСА_2 , надано без зазначення особових даних споживача за особовими рахунками. Виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, у тому числі, за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю та правом підприємства. КП «Теплоенерго» здійснює свою діяльність згідно чинного та не порушує права споживача (арк.с.6).
       Відповідно до рахунків на оплату послуг теплопостачання КП «Теплоенерго» ДМР, заборгованість по особовому рахунку НОМЕР_1 станом на травень, червень, жовтень 2017 року складала 1840, 63 грн. Заборгованість у сумі 1840, 63 грн обліковувалася у розрахунках КП «Теплоенерго» ДМР станом на 01.07.2021 р., 01.08.2021 р., 01.09.2021 р., 01.10.2021 р. (арк.с.8,10).
       Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що нарахування відповідачем заборгованості по особовому рахунку НОМЕР_1 у сумі 1840, 63 грн порушує її права, оскільки у період часу, за який нарахована зазначена заборгованість, вона не була власником квартири.
               Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у справі не заявляє вимог про стягнення з позивача боргів за послуги теплопостачання у умі 1840, 63 грн, який утворився до березня 2017 року. При цьому, виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості попередніх власників не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
               Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак, не може погодитися з такими підставами для відмови у їх задоволенні з огляду на наступне. 
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
       Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи  є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
       Оскільки позивач заперечувала проти наявності заборгованості, яка значиться за особовим рахунком на її квартиру, а відповідач лише посилався на відсутність механізму списання боргів за спожиті комунальні послуги, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача виключити з обліку по її особовому рахунку заборгованості попередніх власників квартири за період до березня 2017 року є обґрунтованою та відповідає критеріям ефективного судового захисту, оскільки задоволення такої вимоги відновлює порушені права позивача та встановлює між сторонами правову визначеність, яка полягає у підтвердженні відсутності заборгованості позивача перед відповідачем.
               За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не визначившись у достатній мірі із нормами матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов помилкових висновків про те, що виключення з обліку по особовому рахунку заборгованості попередніх власників не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
               Доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині заслуговують на увагу та грунтуються на вимогах закону, у зв”язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
               Однак, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне.
               Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
       Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення,  в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов`язання.
       Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора.
       Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. При цьому такими учасниками є: споживач, виробник, виконавець. Виробник може бути одночасно і виконавцем.
       Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
       Відповідно до пункту 6 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець (підприємство, яке надає житлово-комунальні послуги) зобов`язаний проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання.
       Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
       Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.
       Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
       Власність, відповідно до частини четвертої статті 319 ЦК України, зобов`язує, зокрема, за статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року.
       При цьому, доказів того, що вона не взяла на себе обов”язок повернути борги попереднього власника позивачем не надано. 
       Посилання позивача на те, що вона набула право власності на квартиру 20 березня 2017 року, тому не має обов”язку по сплаті заборгованості за комунальні послуги до березня 2017 року, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги як підстава для задоволення позовних вимог, оскільки  пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
       За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
       Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі N 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі N 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі N 916/675/15.
       Враховуючи те, що заборгованість у сумі 1840, 63 грн обліковувалася у розрахунках КП «Теплоенерго» ДМР станом на 01.07.2021 р., 01.08.2021 р., 01.09.2021 р., 01.10.2021 р., а позивач набула право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2012 року, зареєструвала своє право власності, згідно з витягом з реєстру, 20 березня 2017 року, колегія суддів бере до уваги відсутність доказів того, що позивач не користувалася квартирою і не споживала послуги відповідача за період з 17 грудня 2012 року по 20 березня 2017 року, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . 
       Крім того, слід взяти до уваги, що позивачем не доведено факту того, що нею при набутті права власності на квартиру не було взято на себе обов”язок повернути борги попередніх власників за комунальні послуги. 
       За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у зв”язку з їх недоведеністю.
       Доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання КП «Теплоенерго» виключити з обліку по її особовому рахунку № НОМЕР_1 квартири АДРЕСА_1 , заборгованість попередніх власників квартири за період до 20 березня 2017 року є безпідставними з вищенаведених підстав. 
       Положеннями статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. 
       Зробивши правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції помилково зазначив підставою для відмови неналежний спосіб захисту, у зв”язку з чим рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог слід змінити, зазначивши, що у позові відмовлено з підстав їх недоведеності.
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В: 

       Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 06 вересня 2022 року в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог змінити, виклавши мотиви відмови в редакції цієї постанови апеляційного суду.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                               М.М. Пищида

                                                                                       І.Ю. Ткаченко