ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 671/2136/21
Провадження № 22-ц/4820/1292/22

Хмельницький апеляційний суд
у складі колегії  суддів  судової палати з розгляду цивільних справ: Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
секретар судового засідання Кошельник В.М.
з участю : позивача та відповідачів
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 671/2136/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 квітня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд
в с т а н о в и в :
В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом та просила ухвалити рішення, яким визнати відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову вказувала, що  відповідно до рішення Волочиського районного суду від 20 серпня 1993 року за нею зареєстровано право власності на частину спірного будинку. За вказаною адресою вона проживає одна, проте крім неї в цьому житловому приміщенні зареєстроване місце проживання її колишнього чоловіка – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та їх доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які наразі за місцем реєстрації не проживають.
       Позивачка вказувала, що ОСОБА_2 у вказаному будинку не проживає і ніколи не проживав, будь-яких його речей в будинку немає і не було ніколи. Весь час відповідач проживав і проживає у своєї матері в АДРЕСА_2 .
       Відповідачка ОСОБА_3 на початку 2012 року, забравши свої речі і припинивши проживання у вказаному житловому будинку (за місцем реєстрації), добровільно перейшла на постійне проживання в помешкання чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 .
       Отже, фактично відповідачі в спірному помешканні більше року не проживають, не беруть участі у витратах по утриманню, проведенню поточного ремонту житлового будинку та прибудинкової території тощо.
Тому, посилаючись на вказані обставини та на ч. 1 ст. 156 ЖК України, ч. 2 ст. 405 ЦК України ОСОБА_1 просила суд задоволити її позов.
Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 квітня 2022 року в задоволенні позову було відмовлено.
ОСОБА_1 не погодилася із таким рішенням,  подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення ухвалити нове, яким задоволити позов.
В апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд не дав належної оцінки рішенню Волочиського районного суду від 20.08.1993 р. 
Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідачі, як члени сім`ї власника, які без поважних причин понад один рік не проживають, крім того, не користуються житлом, не мають на зберіганні там своїх речей, повинні бути визнані таким, що втратили право користування житлом. На підтвердження своїх позовних вимог нею були надані належні та допустимі докази, однак, суд не дав їм належної оцінки. 
На думку апелянта, суд не взяв до уваги та не дав правової оцінки факту порушення її прав, як власника будинку. Тому ОСОБА_1 просить скасувати рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 квітня 2022 року, ухвалити нове, яким задоволити позов.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд доходить висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так рішенням Волочиського районного суду від 20 серпня 1993 року встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відноситься до майна колгоспного двору та членам цього колгоспного двору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , 1976 року народження, ОСОБА_5 ,1984 року народження, належить по ј частині даного житлового будинку.
Цим же рішенням спірний житловий будинок був поділений в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_1 і двом на той час неповнолітнім дітям було виділено 74% будинку, а ОСОБА_2 26% даного будинку.
Однак право власності на виділені частини будинку в натурі або ідеальні частки по ј частині сторонами у встановленому порядку після набрання чинності Цивільного кодексу 2004 року зареєстровано не було, не проведена така реєстрація і на даний час.
Таким чином слід дійти висновку, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як члени колгоспного двору на праві власності володіють кожен по ј частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .
На час розгляду справи в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_6 сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (ст. 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент. А згідно ст. 112 цього Кодексу майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту ст. 120 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні і у разі віднесення господарства до колгоспного двору частини кожного з його членів у спільному майні є рівними.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 “Про судову практику у справах про захист права приватної власності” до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України “Про власність”, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Тобто в разі віднесення господарства до колгоспного двору кожен його член має право на частину майна двору в рівних частках.
За нормами ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У відповідності до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Нормами ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
За нормами ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Рішенням Волочиського районного суду від 20 серпня 1993 року встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 відноситься до майна колгоспного двору та членам цього колгоспного двору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , 1976 року народження, ОСОБА_5 1984 року народження, належить по ј частині даного житлового будинку.
Тобто судовим рішенням встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві власності володіють кожен по ј частині житлового будинку по АДРЕСА_1 .
За таких обставин, оскільки відповідачі є співвласниками разом з позивачем спірного житлового будинку по ј частині кожен, то вони в силу вимог ст. ст. 319, 321. 356 ЦК України мають право на користування та володіння даним будинком та жодним чином не можуть бути позбавлені цього права чи обмежені у його здійсненні шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, як того просить позивач.
Такі вимоги позивача порушують законні права та інтереси відповідачів як співвласників будинку на володіння та користування ним, а тому рішення суду про відмову в позові з цих підстав є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо права позивачів на спірний житловий будинок як власників, фактично зводяться до обґрунтувань вимог тими ж обставинами, що і в позовній заяві, та не погодження з висновками суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та їм надана належна правова оцінка, а в апеляційній скарзі не наведено інших достатніх та достовірних доказів в обґрунтування позивачем своїх вимог.
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 26 квітня 2022 залишити без змін. 
        Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
 Повний текст постанови складено 03 жовтня 2022 року.

Судді                         А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова