ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 листопада 2022 року           справа №200/11807/21 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу  Головного управління МВС України в Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 6 грудня 2021 року у справі № 200/11807/21 (головуючий І інстанції суддя Череповський Є.В.) за позовом ОСОБА_1 до  Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області про визнання  протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 

                                                  ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність  відповідача щодо невиплати заборгованості грошового забезпечення у вигляді доплати за службу у нічний час та індексації грошового забезпечення за період з 17.08.2007 по 30.04.2014; зобов`язання  відповідача нарахувати та виплатити доплати за службу у нічний час за період з 17.08.2007 по 30.04.2014; зобов`язання  відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17.08.2007 по 30.04.2014 (а.с. 1-4, 12).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 6 грудня 2021 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 18.06.2011 року по 30.04.2014 рік.
Зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 18.06.2011 року по 30.04.2014 рік.
В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 58-63). 
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій   просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та винести постанову, якою у задоволенні цих вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що апелянт не є належним відповідачем у справі. Вважає, що поняття «грошове забезпечення» і «заробітна плата» не є тотожними, отже індексація грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за період з 18.06.2011 по 30.04.2014 виплачувалось виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків у Маріупольському МУ ГУМВС України в Донецькій області.
Відповідно до ч. 1  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково  поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів  та вимог апеляційної скарги.
Згідно  п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України  справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що  позивач є громадянином України, проживає у м. Маріуполь.
За змістом довідки-витягу із послужного списку старшого лейтенанта міліції  Специального Є.І.: з 17.08.2007 по 18.06.2011 року він був курсантом Харківського національного університету внутрішніх справ України  відповідно до наказу ХНУВС від 15.08.2007 № 415 о/с; з 19.06.2011 по 22.05.2013 року був оперуповноваженим сектора карного розшуку Приморського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС України в Донецькій області, згідно наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 19.07.2011 № 272 о/с; з 22.05.2013 по 30.04.2014 року був оперуповноваженим сектора боротьби з незаконним обігом наркотиків Приморського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС України в Донецькій області, згідно наказів ГУ МВС України в Донецькій області від 22.05.2013 № 153 о/с та від 05.08.2013 №3 10 о/с.
Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 29.04.2014 № 149 о/с оперуповноваженого сектору боротьби з незаконним обігом наркотиків Приморського РВ Маріупольського МУ ОСОБА_1 відповідно до п. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом з 30.04.2014 звільнено зі служби в міліції (за власним бажанням) (а.с. 6, 28-30, 35).
Починаючи з 17.08.2007 р. по 30.04.2014 р. позивачу не виплачувалась індексація грошового забезпечення.
В частині відмови  у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржено.
Отже, спірним питанням у справі  є визнання протиправною бездіяльності  відповідача щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період з 18.06.2011 року по 30.04.2014 рік та зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 18.06.2011 року по 30.04.2014 рік.
Стосовно доводів апелянта про те, що Головне управління МВС України в Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області не є належним відповідачем у справі, суд зазначає наступне.
Згідно наказу ГУ МВС України в Донецькій області від 19.07.2011 №272 о/с позивача з 19.06.2011 року призначено оперуповноваженим сектора карного розшуку Приморського районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління МВС України в Донецькій області (а.с. 29 зв. бік).
Отже, стосовно позовних вимог за період з 19.06.2011 по 30.04.2014 відповідачем у справі є  саме Головне управління МВС України в Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
У період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ був чинний  Закон України "Про міліцію" від 20 грудня 1990 року № 565-XII, за правилами статті 19 якого форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.
Статтею 94 КЗпП України, ч. 1  ст. 21 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно із  статтею 34 Закон України "Про оплату праці"  компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Преамбулою  Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-XII  окреслено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених  Конституцією України  гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.
Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг    (ст.1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Індексації, згідно положень  ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
За унормуванням положень  ст.4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
У разі виникнення обставин, передбачених  статтею 4 цього Закону,  грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України  (ст.6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").
Статтею 2 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії"  занотовано, що на основі соціальних стандартів визначаються розміри основних соціальних гарантій: мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком, інших видів соціальних виплат і допомоги.
Відповідно до вимог  ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-III, індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі  ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Кабінетом Міністрів України прийнято  постанову "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення" від 17.07.2003 року № 1078, згідно з п.4 якого індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру.
За правилами п. 2 вказаного Порядку до грошових доходів громадян, які одержані в гривнях на території України та не мають разового характеру віднесено: пенсії; стипендії; оплата праці  найманих  працівників підприємств, установ, організацій  у  грошовому  виразі,  яка  включає  оплату  праці за виконану  роботу  згідно  з  тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками,  доплати,  надбавки,  премії, гарантійні та компенсаційні виплати,  передбачені законодавством,  а також  інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер; грошове забезпечення військовослужбовців; суми виплат,  що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне  страхування  (допомога  по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку,  допомога по безробіттю,  матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю,  щомісячна грошова  сума,  що компенсує  відповідну  частину втраченого  заробітку потерпілого внаслідок  нещасного  випадку на  виробництві або професійного захворювання (з  урахуванням  виплат на необхідний догляд  за потерпілим),  щомісячна страхова виплата особам, які перебували на утриманні  потерпілого  внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного  захворювання,  страхова  виплата  дитині, яка народилась інвалідом  внаслідок  травмування  на  виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності); допомога по догляду  за дитиною до досягнення нею трирічного віку особам,  не застрахованим у системі  загальнообов`язкового державного соціального  страхування, допомога на дітей одиноким матерям,  державна соціальна  допомога інвалідам  з дитинства і дітям-інвалідам, щомісячна грошова  допомога малозабезпеченій особі, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним; суми відшкодування  шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також  суми,  що  виплачуються особам, які мають право на відшкодування  шкоди у разі втрати годувальника.
Враховуючи положення Порядку № 1078, місяць, у якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за спеціальним званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення), є базовим. У разі підвищення особі рядового і начальницького складу грошового забезпечення, для визначення базового місяця при проведенні індексації здійснюється порівняння суми підвищення грошового забезпечення та суми індексації, що нараховується в місяці збільшення грошового доходу. При проведенні такого порівняння береться грошове забезпечення до підвищення у розрахунку за повний відпрацьований місяць та величина приросту індексу споживчих цін, на який нараховується індексація. Якщо відбувається підвищення грошового забезпечення на суму меншу, ніж сума індексації, має бути здійснено підвищення грошового забезпечення та додано суму індексації, визначену з урахуванням суми підвищення грошового забезпечення.
Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова № 1294) унормовано, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Суд звертає увагу на те, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.
Як зазначив Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа № 825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа № 825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме: відповідно до Порядку № 1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону № 1282-ХІІ, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
На підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Схема посадових окладів осіб рядового і начальницького складу затверджена Постановою №1294, яка набрала чинності з 01 січня 2008 року.
Отже, з набранням чинності Постановою № 1294 відбулись зміни розміру посадових окладів відповідних категорій осіб рядового і начальницького складу.
Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 825/874/17.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що вивченням матеріалів справи встановлено, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з 19.06.2011 року, а не з 18.06.2011, про що помилково зазначено судом першої інстанції.
З огляду на зазначене, враховуючи встановлену протиправну бездіяльність відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку   про необхідність зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, але  не  з 18.06.2011 року по 30.04.2014 рік, а з 19.06.2011 року по 30.04.2014 року, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в цій частині.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
І відповідачем не доведено, що у спірних правовідносинах він діяв правомірно.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
Керуючись статтями 308, 311, 315, ч. 4 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  Головного управління МВС України в Донецькій області в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області  - задовольнити частково.
Рішення  Донецького окружного адміністративного суду від 6 грудня 2021 року у справі №200/11807/21  - змінити.
В абзаці другому та третьому резолютивної частини рішення суду першої інстанції слова  та цифри «з 18.06.2011 року» замінити на слова та цифри «з 19.06.2011 року».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Постанова у повному обсязі складена та підписана  07 листопада 2022 року.

Головуючий суддя:                                                                             Г.М. Міронова
Судді:                                                                                                   А.А. Блохін
                                                                                                             Е.Г. Казначеєв