Постанова
Іменем України
 
30 листопада 2022 року
місто Київ
 
справа № 537/5256/19
провадження № 61-5728св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Скрипник Володимир Леонідович, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
третя особа -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2020 року, ухвалене суддею Мурашовою Н. В., та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 червня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 08 грудня 2019 року звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника В. Л. 
(далі - приватний виконавець Скрипник В. Л., приватний виконавець), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_2 , у якому просив скасувати постанову приватного виконавця Скрипника В. Л. від 06 червня 2018 року у виконавчому провадженні № 56506495 про арешт нерухомого майна, житлового будинку  АДРЕСА_1 .
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 10 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_3 договір позики, на виконання якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 , як представнику ОСОБА_3 за довіреністю, грошові кошти у сумі 390 000, 00 грн на строк до 10 квітня 2018 року. ОСОБА_3 не виконала свої зобов`язання за договором позики, грошові кошти не повернула.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що ОСОБА_1 довідався 01 червня 2018 року.
Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно - житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка, площею 0, 0695 га, розташовані у АДРЕСА_1 . Спадщину ОСОБА_3 прийняв ОСОБА_2 та отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину.
ОСОБА_2 , після отримання права на спадкове майно ОСОБА_3 , не виконав обов`язків спадкодавця, не повернув ОСОБА_1 грошові кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики від 10 грудня 2016 року, тому ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав.
Рішенням від 02 липня 2018 року у справі № 537/2596/18 (провадження № 2/537/816/2018) Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 390 000, 00 грн зі спадкового майна, що складається з будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці, площею 0, 0695 га, яке ОСОБА_2 отримав у спадщину від матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою від 09 липня 2019 року у зазначеній справі № 537/2596/18 (провадження № 6/537/99/2019) Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області задовольнив подання державного виконавця Крюківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області про визнання мирової угоди на стадії примусового виконання. Суд визнав умови мирової угоди, укладеної між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , які є сторонами виконавчого провадження № 57966973 з виконання виконавчого листа № 537/2596/18, виданого Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області 05 грудня 2018 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 390 000, 00 грн.
За умовами мирової угоди ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність отримане ним спадкове майно, а саме будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, розташовані у АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості спадкодавця перед кредитором.
За таких обставин ОСОБА_1 вважав, що на підставі згаданого судового рішення набув право власності на будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0, 0695 га, розташовані у АДРЕСА_1 .
Водночас на зазначене нерухоме майно постановою від 06 червня 2018 року у виконавчому провадженні № 56506495 приватний виконавець Скрипник В. Л. наклав арешт з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед іншими кредиторами (ПАТ «Дельта Банк»).
Оскільки ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_3 не мали зобов`язань перед іншими кредиторами, ОСОБА_1 вважав неправомірним накладення арешту на спадкове майно, що залишилося після померлої ОСОБА_3 , на яке отримав право власності ОСОБА_1 в рахунок погашення зобов`язань спадкодавця перед кредитором.
За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування арешту з нерухомого майна.
Стислий виклад заперечень відповідача та позиція третьої особи
Відзиви та пояснення на позов до суду першої інстанції від відповідачів та третьої особи не надходили.
Стислий виклад змісту рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням від 15 вересня 2020 року Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що на момент розгляду цієї справи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно було зареєстровано саме за ОСОБА_2 , тому ОСОБА_1 не набув права власності на це нерухоме майно. Суд зазначив, що реєстрація права власності у той період, коли на спірне майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону, проте на час укладення мирової угоди від 22 січня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приватний виконавець вже наклав арешт на зазначене майно.
За висновками суду, під час дії арешту ані власник, ані особи, які вважають себе власниками, без дозволу виконавця не можуть вчиняти будь-яких дій щодо арештованого майна, а повинні оскаржити дії виконавця чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
Оскільки ОСОБА_1 не довів, що набув право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та на земельну ділянку, відповідно, не обґрунтував, що накладенням арешту на майно ОСОБА_2 відповідачами порушено його майнові права.
За висновками суду першої інстанції ефективним способом захисту права неволодіючого власника до незаконно володіючого (на його думку) невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340).
З урахуванням наведеного суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_1 не довів порушення своїх майнових прав, а тому не є належним позивачем у справі про зняття арешту з майна ОСОБА_2 , накладеного з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 перед іншими кредиторами; ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.
Постановою від 16 грудня 2020 року Полтавський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2020 року -без змін.
Постановою від 26 січня 2022 року Верховний Суд частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1 , скасував постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Скасовуючи постанову апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, не врахувавши неможливість проведення відеоконференції судом першої інстанції, розглянув справу за відсутності позивача та його представника, не забезпечивши їм можливість брати участь у судовому засіданні.
Постановою від 02 червня 2022 року Полтавський апеляційний суд повторно залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2020 року - без змін.
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що укладення у виконавчому провадженні № 57966973 мирової угоди від 22 січня 2019 року між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , за умовами якої останній здійснив відчуження спірного майна під час дії арешту, не породжує права власності позивача на нерухоме майно до його державної реєстрації. Враховуючи те, що позивач не довів набуття права власності на спірне нерухоме майно, а також те, що його права порушені відповідачами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що немає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
ОСОБА_1 24 червня 2022 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 червня 2022 року, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Заявник, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, визначив як підстави касаційного оскарження цього судового рішення те, що:
-                   суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц 
(провадження № 14-299цс18), відповідно до якого вимога про зняття арешту з майна фізичної особи, яка не є боржником у відповідному виконавчому провадженні, розглядається за правилами цивільного судочинства. Особа не має пред`являти вимогу про визнання права власності на майно одночасно з вимогою про зняття з нього арешту та виключення з акта опису й арешту майна, якщо її право власності на це майно вже підтверджено;
-                   суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19);
-                   суд апеляційної інстанції не розглянув клопотання про повернення позивачу як неналежного та недопустимого доказу оригіналу заперечень ОСОБА_4 .
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходили.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 11 липня 2022 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 22 листопада 2022 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 .
За життя ОСОБА_3 на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка, площею 0, 0695 га, розташована на території Кременчуцької міської ради на АДРЕСА_1 .
На підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом № 848 та № 849, виданих 30 травня 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокоп О. Е., третя особа ОСОБА_2 набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку, площею 0, 0695 га, кадастровий номер 5310436500:12:004:0575, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою від 06 червня 2018 року у виконавчому провадженні ВП № 56506495 приватний виконавець Скрипник В. Л. під час примусового виконання виконавчого листа, виданого 07 жовтня 2016 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області № 537/5083/14-ц, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором, наклав арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, що складає 143 250, 58 грн. Зазначене обтяження було зареєстровано у спеціальному розділі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 06 червня 2018 року за № 26490081.
Рішенням від 02 липня 2018 року у справі № 537/2596/18 (провадження № 2/537/816/2018) Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області визнав ОСОБА_1 кредитором спадкодавця ОСОБА_3 та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 390 000, 00 грн із спадкового майна, що складається з будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, площею 0, 0695 га, розташованих у АДРЕСА_1 , яке ОСОБА_2 отримав у спадщину від матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою від 09 липня 2019 року у справі № 537/2596/18 (провадження № 6/537/99/2019) Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області задовольнив подання державного виконавця Крюківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області про визнання мирової угоди на стадії примусового виконання та затвердив мирову угоду, укладену 22 січня 2019 року між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , які є сторонами виконавчого провадження № 57966973 з виконання виконавчого листа № 537/2596/18, виданого 05 грудня 2018 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області на виконання рішення цього ж суду від 02 липня 2018 року.
За умовами цієї мирової угоди кредитор ОСОБА_1 з метою погашення зобов`язань спадкодавця-боржника ОСОБА_3 приймає у власність спадкове майно, яке отримав спадкоємець ОСОБА_2 , 
а боржник-спадкоємець ОСОБА_2 вживає всі потрібні заходи щодо передачі будинку  АДРЕСА_1 , та прилеглої до нього земельної ділянки, площею 0,0695 га, у власність ОСОБА_1 , визнає за останнім право власності та після підписання мирової угоди втрачає право власності на зазначений будинок разом із прилеглою до нього земельною ділянкою, площею 0,0695 га, кадастровий номер 5310436500:12:004:0575, а стягувач (кредитор) ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у власність згадане нерухоме майно та після прийняття майна у власність відмовляється від будь-яких майнових претензій щодо спадкового майна до ОСОБА_2 .
Згідно із заявою ОСОБА_2 , посвідченою приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Прокоп О. Е. 14 грудня 2018 року, ОСОБА_2 як спадкоємець померлої ОСОБА_3 визнав вимоги кредитора спадкодавця ОСОБА_1 та не заперечував проти стягнення з нього 648 518, 00 грн, у тому числі з присуджених коштів 393 900, 00 грн відповідно до рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області у справі № 537/2596/18 (провадження № 2/537/816/2018), а також штрафних санкцій - 254 618, 00 грн за договором позички від 10 грудня 2016 року та задоволення цієї вимоги кредитора у зазначеній сумі в повному обсязі за рахунок спадкового майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0, 0695 га, кадастровий номер 5310436500:12:004:0575, розташованої у АДРЕСА_1 .
Згідно з висновком експерта від 17 квітня 2019 року № 20-19, виконаного судовим експертом Маківським М. В., ринкова вартість домоволодіння (житлового будинку та прилеглої до нього земельної ділянки, площею 0, 0695 га), розташованого у АДРЕСА_1 , становить 367 085, 00 грн з урахуванням ПДВ.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
В оцінці доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд врахував, що позивач, звертаючись до суду з позовом, обґрунтував порушення його прав як власника спірного майна накладеним на це майно арештом приватного виконавця, який перешкоджає позивачеві зареєструвати право власності у відповідному порядку. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суди вважали, що позивач є неналежним позивачем, оскаржуваним арештом його права не порушені, оскільки він не набув права власності на нього, оскільки відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником нерухомого майна є ОСОБА_2 .
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Способом захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує права відповідно до статті 16 ЦК України.
ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2).
У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого виду судочинства (пункт 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18)).
У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Як встановили суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалою від 09 липня 2019 року у іншій справі № 537/2596/18 (провадження № 6/537/99/2019) Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області задовольнив подання державного виконавця Крюківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Полтавської області про визнання мирової угоди на стадії примусового виконання та визнав умови мирової угоди, укладеної 22 січня 2019 року між стягувачем ОСОБА_1 та боржником ОСОБА_2 , які є сторонами виконавчого провадження № 57966973 з виконання виконавчого листа № 537/2596/18, виданого 05 грудня 2018 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області на виконання рішення цього ж суду від 02 липня 2018 року.
За умовами цієї мирової угоди кредитор ОСОБА_1 з метою погашення зобов`язань спадкодавця-боржника ОСОБА_3 приймає у власність спадкове майно, яке отримав спадкоємець ОСОБА_2 , 
а боржник-спадкоємець ОСОБА_2 вживає всі потрібні заходи щодо передачі будинку АДРЕСА_1 , та прилеглої до нього земельної ділянки, площею 0,0695 га, у власність ОСОБА_1 , визнає за останнім право власності та після підписання мирової угоди втрачає право власності на зазначений будинок разом із прилеглою до нього земельною ділянкою, площею 0,0695 га, кадастровий номер 5310436500:12:004:0575, а стягувач (кредитор) ОСОБА_1 зобов`язався прийняти у власність згадане нерухоме майно та після прийняття майна у власність відмовляється від будь-яких майнових претензій щодо спадкового майна до ОСОБА_2 .
Зазначена ухвала суду набрала законної сили, не була оскаржена у апеляційному порядку ані сторонами, ані особами, які не брали участі у справі, та вважають, що їхні права порушені затвердженням цієї мирової угоди.
Наведене дає підстави для висновку, що у судовому порядку за ОСОБА_1 вже визнано право власності на майно, яке позивач у справі, що переглядається, просить звільнити з-під арешту, накладеного приватним виконавцем у межах виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк», а тому немає потреби повторно звертатися до суду з вимогами про визнання права власності на майно за позивачем.
Оскільки банк та приватний виконавець не оспорили зазначену мирову угоду та не оскаржили ухвалу суду про її затвердження, вважається, що вони не оспорюють згадану мирову угоду та фактично погодилися із таким судовим рішенням, а отже, визнали факт набуття ОСОБА_1 права власності на таке майно.
Підсумовуючи викладене, враховуючи, що існує чинне судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_1 визнано право власності за певне нерухоме майно, тому позивач не має повторно пред`являти вимогу про визнання права власності на це майно одночасно з вимогою про зняття з нього арешту, що відповідає пункту 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18), на яку заявник посилався у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження судових рішень у справі, що переглядається.
З огляду на наведене суди у справі, що переглядається, не повноважні були ставити під сумнів права позивача на нерухоме майно, враховуючи чинність ухвали суду про затвердження мирової угоди, що узгоджується з пунктом 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18). Зазначена ухвала суду не підлягала ревізії у справі.
Той факт, що ОСОБА_1 не зареєстрував за собою право власності на зазначене майно у відповідному державному реєстрі, зумовлений власне існуванням арешту, накладеного приватним виконавцем у межах іншого виконавчого провадження, стороною якого ОСОБА_1 не є.
Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано врахували позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), що реєстрація права власності у період, коли на майно накладено арешт, не відповідає вимогам закону. Під час дії арешту ані власник, ані особи, які вважають себе власниками, без дозволу ДВС не можуть вчиняти дії щодо арештованого майна, а мають оскаржити зазначені дії ДВС чи постанову про накладення арешту у разі незгоди із нею.
Водночас, встановивши фактичні обставини справи та з огляду на наведений правовий висновок, суди не врахували, що саме у зв`язку з чинним арештом ОСОБА_1 не в змозі завершити реєстрацію права власності на майно за собою, а тому звернувся до суду із позовом про звільнення майна з-під арешту.
Конституцією України передбачено захист права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (стаття 41 Конституції України).
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Верховний Суд погоджується із судами першої та апеляційної інстанцій, що за відповідачем у відповідному державному реєстрі не зареєстровано право власності на спірне майно, а тому оформлення права власності є незавершеним, не визнане та не підтверджене державою. Проте це не має вирішального значення для оцінки наведених обставин, оскільки позивач має правомірний інтерес у цьому спорі, який підлягає захисту судом.
Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду із ухваленням у справі нового рішення про задоволення позову.
У таких висновках Верховний Суд керується тим, що суд зобов`язаний врахувати існування та зміст чинної ухвали суду про затвердження мирової угоди, відповідно до якої за ОСОБА_1 визнано право власності на нерухоме майно, яка не була оскаржена приватним виконавцем та кредитором ОСОБА_2 ПАТ «Дельта Банк», а отже, ці учасники справи не скористалися правом оскаржити ухвалу суду про затвердження мирової угоди. Так само згадані учасники у справі, що переглядається, не навели своїх заперечень проти позову, що свідчить про мовчазну згоду та визнання права власності ОСОБА_1 на спірне майно, яке підлягає захисту шляхом звільнення цього майна з-під арешту.
Та обставина, що приватний виконавець подавав заперечення проти затвердження мирової угоди, не впливає на чинність та законність ухвали суду про її затвердження, оскільки таке судове рішення не було оскаржено в апеляційному порядку та набрало законної сили.
Щодо належного відповідача у справі
Ухвалюючи нове рішення у справі, Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 заявив вимоги до приватного виконавця та особи, в інтересах якої приватний виконавець наклав арешт на спірне нерухоме майно, ПАТ «Дельта Банк».
Велика Палата Верховного Суду у пунктах 46, 48 постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначила, що:
«46. При розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності (стаття 20 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
48. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Такі справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб`єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 4 Господарського процесуального кодексу України. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору». 
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18)).
За таких обставин у задоволенні вимог до приватного виконавця Верховний Суд відмовляє, оскільки приватний виконавець не є належним відповідачем у справі. Водночас позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк» як особи, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчому провадженні, підлягають задоволенню з наведених у цій постанові підстав.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для часткового задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового про задоволення позову до ПАТ «Дельта Банк» та відмову у задоволенні позову до приватного виконавця як неналежного відповідача у справі. Як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не врахували чинного судового рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності, яке не підлягає ревізії у справі, що переглядається. Приватний виконавець та кредитор ОСОБА_2 ПАТ «Дельта Банк» не скористалися своїми правами оскаржити зазначену ухвалу, а отже, погодилися з набуттям ОСОБА_1 права власності на спірне майно. У зв`язку з наведеним арешт, накладений на майно постановою приватного виконавця, підлягає зняттю, оскільки перешкоджає ОСОБА_1 зареєструвати за собою право власності на це майно відповідно до вимог закону.
Підсумовуючи, Верховний Суд наголошує на тому, що мотиви, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18), підтвердилися. За результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час ухвалення оскаржуваних судових рішень усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України не враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, зокрема, про захист прав власника майна за судовим рішенням шляхом звільнення майна з-під арешту.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Ухвалюючи у справі нове рішення про часткове задоволення позову, Верховний Суд врахував, що позивач просив скасувати постанову приватного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно, проте правомірним способом захисту порушеного права буде звільнення майна з-під такого арешту, а не скасування постанови приватного виконавця, що відповідає правилам статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Допущена позивачем неточність у формулюванні позовної вимоги не може мати наслідком відмову у задоволенні позову, адже фактично позивач просить суд власне про звільнення майна з-під арешту та такі вимоги Верховний Суд визнає обґрунтованими.
Верховний Суд врахував, що справа розглядалася судами у порядку загального позовного провадження, а не у порядку здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, метою, яку переслідував позивач, звернувшись до суду з позовом, є виключно вирішення єдиного правового питання - звільнення з-під арешту майна, на яке претендує позивач, тож поза розумним сумнівом, що позивач вимагає звільнити майно, на яке він має певне право, від обтяження у вигляді арешту, накладеного приватним виконавцем у межах виконавчого провадження, стороною якого не є позивач.
Некоректне або недостатньо коректне формулювання і виклад вимог позову, якщо не викликає сумніву мета та підстави звернення особи до суду, не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо дослівного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (постанова Верховного Суду від 20 серпня 2021 року у справі № 149/2736/20 (провадження № 61-9025св21)).
Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.
Враховуючи те, що позивач обрав правомірний та ефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів - звільнення майна з-під арешту, тому зміна формулювання судом вимоги зі скасування постанови приватного виконавця про накладення арешту на звільнення майна з-під арешту, не є зміною судом предмета позову, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав та інтересів залишається незмінним.
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову до ПАТ «Дельта Банк» та відмову у задоволенні позову до приватного виконавця, суд касаційної інстанції здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у судах першої інстанції та апеляційної інстанції, а також розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки за результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку про її часткове задоволення, скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову до ПАТ «Дельта Банк» та відмову у задоволенні позову до приватного виконавця, то судові витрати, понесені позивачем у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають відшкодуванню ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача.
Верховний Суд врахував, що відповідно до матеріалів справи позивач, звертаючись до суду з позовом, сплатив судовий збір у розмірі 768, 40 грн, за подання апеляційної скарги - 1 152, 00 грн, та за подання касаційних скарг у 2021 та 2022 роках по 1 536, 00 грн, разом 47 992, 40 грн, які і підлягають стягненню з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15 вересня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 02 червня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про звільнення майна з-під арешту задовольнити частково.
Звільнити з-під арешту нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0, 0695 га, за цією ж адресою, накладеного постановою приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича від 06 червня 2018 року у виконавчому провадженні № 56506495.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про звільнення майна з-під арешту відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4 992, 40 грн.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак

Судді                                                                                                 І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко