ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/10860/22	Головуючий у 1-й інстанції Сливка Л.М. 	
Провадження № 22-ц/817/910/22 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 жовтня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
з участю секретаря - Панькевич Т.І. 
представника апелянта ОСОБА_1 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року (постановлену суддею Сливкою Л.М.) в цивільній справі №607/10860/22 за позовом ОСОБА_2 до Тернопільського ліцею №21 спеціалізованої мистецької школи імені Ігоря Герети, Тернопільської обласної ради про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, - 

ВСТАНОВИВ:
У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд, через свого представника - адвоката Кметика Я.С., із позовом до Тернопільського ліцею №21 спеціалізованої мистецької школи імені Ігоря Герети, Тернопільської обласної ради про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.
У позові просив визнати незаконним та скасувати наказ директора Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети за №220-К від 28 серпня 2018 року; поновити ОСОБА_2 на роботі в Тернопільській обласній експериментальній комплексній школі мистецтв імені Ігоря Герети на посаді викладача з дати звільнення; стягнути із Тернопільського ліцею №2 спеціалізованої мистецької школи імені Ігоря Герети та Тернопільської обласної ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2018 року по 01 серпня 2022 року.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року позовну заяву повернуто позивачу у зв`язку із не усуненням недоліків, зазначених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 23 серпня 2022 року.

В апеляційній скарзі представник позивача — адвокат Кметик Я.С. просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.
Не погоджується із висновком суду першої інстанції про не усунення недоліків позовної заяви, що полягали у несплаті судового збору за позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення з роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є трудовими, за якими позивач звільняється від сплати судового збору, про що він зазначав у заяві про усунення недоліків.
Посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року, в яких зазначено, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що виник у зв`язку із незаконним звільненням працівника, є також трудовим спором, за який позивач звільняється від сплати судового збору. 
Щодо твердження суду про те, що у позовній заяві не зазначено ціни позову, вказує, що суму заробітної плати за час вимушеного прогулу позивач не зміг розрахувати сам, а звернутись до Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети не може, оскільки вона реорганізована та на даний час не працює.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів викладених у ній та просив її задовольнити.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, заслухавши представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2022 року вказану позовну заяву залишено без руху, з підстав невідповідності її ст. ст. 175, 177 ЦПК України та рекомендовано позивачу надати викладену у новій редакції позовну заяву з урахуванням вимог, зазначених у даній ухвалі та з дотриманням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України з додатками та її копію з додатками для сторони відповідача, а також сплатити судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнання незаконним та скасування наказу директора Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети за №220-К від 28 серпня 2018 року про звільнення ОСОБА_2 . З роботи, надавши суду оригінал квитанції про його сплату.
31 серпня 2022 року представник позивача адвокат Кметика Я.С. подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, у якій зазначив, що Велика Палата Верховного суду в постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19 відступила від висновку об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі ВС та зробила висновок про те, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого ч. 2 ст. 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору.

Повертаючи позовну заяву позивачу суд першої інстанції виходив з того, що представником позивача не усунено інших недоліків позовної заяви, зокрема не сплачено судовий збір за вимогу про скасування наказу директора Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети за №220-К від 28 серпня 2018 року та не надано, викладеної у новій редакції позовної заяви з урахуванням вимог, зазначених у даній ухвалі та з дотриманням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України з додатками та її копії з додатками для сторони відповідача, тобто не зазначено ціни позову.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів частково не погоджується.
Так, згідно із пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Апеляційним розглядом встановлено, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 23 серпня 2022 року вказану позовну заяву було залишено без руху.
Залишаючи без руху позовну заяву суд першої інстанції вказував на необхідність усунення недоліків, а саме - надати викладену у новій редакції позовну заяву з урахуванням вимог, зазначених у даній ухвалі та з дотриманням вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України з додатками та її копію з додатками для сторони відповідача, тобто зазначити ціну позову за майнову вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2018 року по 01 серпня 2022 року, а також сплатити судовий збір, надавши суду оригінал квитанції про його сплату за немайнову вимогу про визнання незаконним та скасування наказу директора Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети за №220-К від 28 серпня 2018 року та майнову вимогу позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
У справі «Белле проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Таким чином, в розумінні Європейського суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу до правосуддя, яке полягає в тому, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Реалізація основоположного принципу здійснення правосуддя як верховенства права безпосередньо залежить від права на доступ до суду, яке має застосовуватися на практиці та бути ефективним. Для того, щоб право на доступ було ефективним, повинна бути реальна можливість оскаржити дію, що порушує право.
Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці також зазначає, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі ZUBAC v.CROATIA («Зубац проти Хорватії») від 5 квітня 2018 року).
Так, у §32 рішення від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява № 24003/07) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) нагадав, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява № 36760/06).
Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі, в даній справі, є взаємопов`язаними та логічно поєднаними, відтак їх не слід розділяти у дві різні позовні вимоги, оскільки це матиме ознаки прояву надмірного формалізму, що в свою чергу свідчитиме про відсутність розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, яку прагнуть досягти.
Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про помилковість висновку суду першої інстанції про необхідність стягнення судового збору за вимогу позивача про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, в розумінні пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
При цьому, як вбачається із вищезазначеної ухвали від 23 серпня 2022 року, суд першої інстанції зазначив, що в контексті вимог п.1 ч.1 ст. 5 ЗУ “Про судовий збір” позивач звільняється від сплати судового збору за позовну вимогу про поновлення ОСОБА_2 на роботі в Тернопільській обласній експериментальній комплексній школі мистецтв імені Ігоря Герети на посаді викладача. 
Даний висновок суду першої інстанції є правильним, проте суд безпідставно повернув позовну заяву в частині цієї вимоги про поновлення на роботі, а відповідно і в частині вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, з урахуванням їх взаємопов`язаності.
Перевіряючи доводи апелянта колегія суддів вважає підставним посилання представника позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.
Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.
Однак, як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції було взято до уваги посилання представника позивача у його заяві про усунення недоліків на вищезгаданий правовий висновок, відповідно не було визнано недоліком позовної заяви несплату судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку.
Підставою ж повернення позовної заяви було саме неусунення недоліків, що полягали у не зазначенні ціни позову.
В цій частині колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, даний недолік позовної заяви представником позивача усуненим не був.
Відповідно до вимог пункту третього частини третьої ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються.
Представником позивача не надано жодних доказів, які б свідчили про вжиття ним необхідних заходів для визначення ціни позову, зокрема останній не звертався до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, відтак посилання апелянта на те, що позивач не зміг розрахувати суму позову, оскільки звернутись до Тернопільської обласної експериментальної школи мистецтв імені Ігоря Герети не мав змоги, оскільки вона реорганізована та на даний час не працює, колегією суддів до уваги не беруться.
Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції від 02 вересня 2022 року в частині повернення позовної заяви щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі і направлення для продовження розгляду до суду першої інстанції, а в іншій частині залишення без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 — задовольнити частково.
Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року — скасувати в частині повернення позовної заяви щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі і направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В решті ухвалу суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повний текст постанови складено 25 жовтня 2022 року.

Головуюча: Бершадська Г.В.
Судді: Гірський Б.О.
                        Хома М.В.