ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5768/22 Справа № 932/9313/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов  І. А. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Барильської А. П.,
суддів: Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,
секретар судового засідання - Астатурян А. В.,

сторони:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”,
треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору — приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору — приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що 28 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем було вчинено виконавчий напис № 68338 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”у розмірі 17 227, 36 грн.. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньовим Максимом Олександровичем від 24 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження № 66927290. Зазначила, що вищезазначена заборгованість та витрати за виконавче провадження у розмірі 300 гривень та 1 722,73 були стягнуті 18.10.2021 року з рахунку № НОМЕР_1 , який відкрито в банку АТ “БАНК КРЕДИТ ДНІПРО” на ім`я ОСОБА_1 , проте жодних кредитних угод з Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Кредитно-Інвестиційний Центр”, нею не укладалося, ніяких повідомлень щодо наявності боргу вона не отримувала.
Виконавчий напис вчинений з порушенням вимог закону, оскільки його вчинено на підставі ст.ст. 87-91 ЗУ «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Вважає, що дії відповідача про звернення стягнення на суму заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса є незаконним, тому що виконавчий напис може бути вчинено лише у разі, якщо заборгованість є безспірною і за умови, що нотаріусу подано документи, які підтверджують безспірний характер заборгованості.
Зазначає, що сума боргу не є безспірною. Вважає, що нотаріус вчинив виконавчий напис на підставі документів, які не відносяться до переліку, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку.
Тому позивач просила суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем і зареєстрований за № 68338 від 28 травня 2021 року про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 17 227,36 таким, що не підлягає виконанню, крім того, повернути ОСОБА_1 стягнуті без правової підстави кошти у розмірі 19250 грн., а також судові витрати по справі зі сплати судового збору та правничі послуги.
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
Зокрема зазначає, що нотаріус неправомірно вчинив виконавчий напис, оскільки кредитний договір позивач не укладала не існує, заборгованість не є безспірною.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича від 24 вересня 2021 року було відкрито виконавче провадження № 66927299 з примусового виконання виконавчого напису № 68338 від 28 травня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ АВАНСАР”, якому Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова Компанія “ФАГОР” відступила право вимоги на підставі Договору факторингу № 18/05/2018-3 від 18.05.2018 року, якому в свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “ПЛЕЯДА” відступило право вимоги на підставі Договору відступлення права вимоги (Договору Факторингу) №3 від 22.05.2016 року, якому в свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю “Кредитно_Інвестиційний Центр” на підставі договору відступлення права вимоги №2204 від 22.04.2016 року відступило право вимоги за Кредитним договором № 2562874 від 24.03.2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю “Кредитно-Інвестиційний Центр” та ОСОБА_1 за період з 24.03.2016 року по 01.06.2020 року, включно, у розмірі: 6343.14 грн. заборгованості за тілом кредиту; 9134,22 грн. заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками; 900 грн. заборгованості за нарахованою пенею, а всього в сумі 17227,36 грн..( а.с. 19-21)
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича від 24 вересня 2021 року встановлено розмір основної винагороди приватному виконавцю у виконавчому провадженні № 66927299 з примусового виконання виконавчого напису № 68338 від 28 травня 2021 року, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Є.М. в сумі 1722.73грн(а.с.24)
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.
       Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду , з огляду на наступне. 
       Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.
       Відповідно до ст.18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.
       Згідно п.19 ст.34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.
       Виходячи з положень ст.87 Закону України “Про нотаріат”, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені  Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
       Відповідно до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 р. № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 вказаний Перелік документів доповнено після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.
       Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 р. № 662 визнано незаконною та нечинною в частині, зокрема, доповнення Переліку документів розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 залишено без змін.
       Так, зазначена постанова Кабінету Міністрів України № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14.
       Таким чином, оскільки у судовому порядку постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.
       Вказаний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 р. у справі № 910/10374/17.
       Відповідно до п.п.1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
       Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною.
       Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису.
       З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року.
       Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
       Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.
       Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.
Заявляючи даний позов, позивач посилалася на те, що у стягувача – відповідача  Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар” на момент звернення до приватного нотаріуса було відсутнє право вимоги до позивача, а також, що стягувачем приватному нотаріусу не надано документів, які підтверджують право вимоги до боржника, бо ніякий договір позики ОСОБА_1 не підписувався, ніяких зобов`язань перед стягувачем в неї немає, розмір заборгованості стягнутий поза межами трирічного строку та є не безспірним.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це – обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.        Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається із матеріалів справи, згідно виконавчого напису заборгованість стягнута поза межами трирічного строку, за період з 24.03.2016 року по 01.06.2020 року, тобто є спірною. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження укладання нотаріально посвідченого кредитного договору.
Натомість, позивач посилається на те, що вона ніякого договору з Товариством з обмеженою відповідальністю “Кредитно-Інвестиційний Центр”, правонаступником якого є Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”, не укладала, а тому право на вимогу з позивача грошових коштів за договором кредиту, на підставі якого відкрито виконавче провадження № 66927290, відсутнє. 
Дані твердження позивача наявними в матеріалах справи доказами не спростовуються, при цьому Товариством з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар” не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на спростування доводів позивача.
       З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції не повно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, помилково визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює та дійшров помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
       Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
       Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
       Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
       Як вбачається із матеріалів справи, з позивача стягнуто на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар” 17227.36 грн. та на користь приватного виконавця основну винагороду 2022.73 грн.(а.с.7, 8).
       Тому, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар” на користь позивача безпідставно набутих коштів в розмірі 17227.36 грн. підлягають задоволенню, оскільки позивачем надані докази на підтвердження утримання саме такої суми у рахунок погашення заборгованості, яка була перерахована приватним виконавцем на рахунок відповідача, та з приватного виконавця з тих же підстав підлягає стягненню 2022 грн.73 коп. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною першою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Відповідно до частин першої – шостої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Однак, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування ОСОБА_1 надано договір на надання юридичних послуг, документів, що свідчили б про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, тощо, ОСОБА_1 не надано.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору — приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Згідно ст. 141 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн..
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
       
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
        Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
       Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Фінансова компанія “Авансар”, треті особи, що не заявляють самостійні вимоги на предмет спору — приватний нотаріус Київського нотаріального округу Остапенко Євген Михайлович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньов Максим Олександрович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задовольнити.
       Визнати виконавчий напис № 68338, вчинений 28 травня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком Євгеном Михайловичем, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “АВАНСАР” (стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “АВАНСАР” ) заборгованості у розмірі 17 227, 36 грн, таким, що не підлягає виконанню. 
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “АВАНСАР” на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 17 227, 36 грн.
       Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова Максима Олександровича на користь ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчого провадження у розмірі 2022, 73 грн. 
       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ “АВАНСАР” на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн.
    Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 
         Повний текст постанови складений 01 листопада 2022 року.      

Головуючий суддя:                                         А. П. Барильська
                                                                                       
       Судді:                                                                 Н. М. Деркач 
                                                                                       
                                                                        Т. Р. Куценко