ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5289/22 Справа № 212/10470/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Власенко М. Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Бондар Я.М., 
суддів - Зубакової В.П.. Остапенко В.О.

сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року, яке постановлено суддею Власенко М.Д. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 13 травня 2022 року-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя.
В обгрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з січня 1985 року, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2022 року. На теперішній час позивач не працює, є інвалідом ІІ групи внаслідок загального захворювання з 2020 року бестроково, що було їй встановлено ще під час шлюбу з відповідачем. Позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2200 грн., інших джерел доходу не має, тому вона перебуває у скрутному становищі і потребує матеріальної допомоги. Відповідач є працездатним, аліменти нікому не сплачує, має змогу сплачувати кошти на утримання позивача, але у добровільному порядку надавати їх відмовляється. 
У зв`язку з викладеним просила суд стягувати з ОСОБА_2 щомісячно на свою користь аліменти у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року   в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач посилаючись на неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаючись на порушення судом норм матеріального права, позивачка просила суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Зокрема зазначає, що відповідач є обмежено працездатним як інвалід Ш групи, має можливість працювати, його нинішня дружина, яка не має інвалідності, є фізично здоровою працездатною жінкою. Згідно довідки КВ УВД ФСС України в Дніпропетровській області №07/82 від 23.05.2022 року,відповідач станом на квітень 2022 року отримує страхові виплати у розмірі 19911,32 гри. на місяць. Проте добровільно надавати допомогу відповідач відмовляється, як і відмовляється сплачувати комунальні послуги к квартирі  АДРЕСА_1 , в якій вона проживає та власником якої є відповідач.
Таким чином, відповідач — обмежено працездатний, матеріально забезпечений, аліменти нікому не сплачує, утриманців не має (адже його працездатна дружина не знаходиться на його утриманні), та має змогу працювати та надавати позивачу матеріальну допомогу через її інвалідність, яку вона отримала в період шлюбу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 січня 1985 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 94 (а.с.7).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.8-9).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 26 листопада 2020 року, позивачу ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням з 26 листопада 2020 року безстроково (а.с.10).
Згідно довідки про доходи № 0832 8086 2857 1881, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Криворізькому північному об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області, отримує пенсію по інвалідності і виплати склали: за листопада 2020 року у розмірі 350 грн., з грудня 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 2100 грн., з березня 2021 року по жовтень 2021 року у розмірі 2200 грн. щомісячно (а.с.14). 
Відповідно до висновку МСЕК від 11 березня 2021 року, відповідачу ОСОБА_2 встановлено ІІІ групу інвалідності з 01 лютого 2021 року безстроково, за професійний захворюванням, 55 % втрати професійної працездатності (а.с.37 зворотній бік, а.с.38).
У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями та трудовим каліцтвом відповідач неодноразово звертався до медичних закладів та проходила лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с.42-45, 63-64, 66-68, 84-88).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, інвалідність встановлено в період перебування її у шлюбі з відповідачем, однак позивач отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений для осіб, що втратили працездатність, а отже позивач не є особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст.75 СК України. При цьому, судом встановлено об`єктивну неможливість відповідача ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу позивачу, оскільки відповідач також є інвалідом та не отримує інших доходів, окрім пенсійних виплат.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до частин 1-3 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.
Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.
Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.
Чинне законодавство у частині другій статті 75 СК України надає перелік загальних умов для надання утримання одному з подружжя: 1) його непрацездатність; 2) потреба у матеріальній допомозі; а також здатність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу. В даному випадку мова йде про юридичний склад, який містить юридичні факти, що є підставою для набуття одним з подружжя права на утримання і створення обов`язку для іншого з подружжя таке утримання надавати.
При цьому відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. У даному випадку можна вести мову про кореляцію нужденності із розміром прожиткового мінімуму, яка неодноразово критикувалась в доктрині сімейного права з огляду на саме визначення прожиткового мінімуму, наведене у статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05 жовтня 2000 року. Тобто цей мінімум можна визнати допустимим у випадках лише нормального життєзабезпечення людини, але він не є достатнім у разі, якщо мова йде про непрацездатну особу, зокрема, яка позбавлена можливості працювати.
Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.
Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:
1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;
2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;
3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;
4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.
Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.
В розумінні положень частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя, який є особою з інвалідністю, не є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо його пенсія забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, однак, внаслідок наявності у нього інвалідності (онкологічного захворювання) така особа обтяжена необхідністю несення додаткових витрат на своє лікування.
З цієї точки зору факт отримання одним із подружжя пенсії, яка формально забезпечує йому встановлений законом прожитковий мінімум, слід тлумачити змістовно, виходячи із реального розміру цієї пенсії, а також витрат, які несе ця особа на лікування й на потреби із забезпечення свого життя. Також варто враховувати обов`язок подружжя із забезпечення (утримання) іншого подружжя, який визначений як в частині першій статті 75 СК України, так і в низці інших приписів СК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 СК України утримання одному з подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі.
Таким чином, зміст частини четвертої статті 75 СК України слід тлумачити системно, враховуючи встановлений іншими статтями СК Україниобов`язок подружжя утримувати інше подружжя й міжнародні стандарти правового захисту осіб з інвалідністю, яким у даній справі є подружжя, яке потребує матеріальної допомоги.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).
Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття "достатній життєвий рівень" в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що "у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини" (речення друге абз. 1 п. п. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз. 4-5 п. п. 2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).
Отже, призначення особі з інвалідністю відповідної пенсії по інвалідності або іншої соціальної виплати не може знаходитися у зв`язку із виплатами, які здійснює подружжя на утримання іншого подружжя, яке є особою із інвалідністю. Факт призначення державою пенсії по інвалідності не може впливати на факт призначення судом аліментів на утримання подружжя або ж виключати його.
Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).
Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).
Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.
Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.
Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).
Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи , що  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у період з 26 січня 1985 року по 08 лютого 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 26.11.2020 року позивачу ОСОБА_1 встановлена II група інвалідності довічно (у зв`язку з онкологічним захворюванням), вона є непрацездатною, потребує стороннього догляду. 
Згідно довідки про доходи № 0832 8086 2857 1881, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Криворізькому північному об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області, отримує пенсію по інвалідності і виплати склали: за листопад 2020 року у розмірі 350 грн., з грудня 2020 року по лютий 2021 року у розмірі 2100 грн., з березня 2021 року по жовтень 2021 року у розмірі 2200 грн. щомісячно, інших джерел доходу немає.
Окрім того, встановлено, що ОСОБА_1 потребує щоденних додаткових витрат на лікування, розмір яких перевищує розмір прожиткового мінімуму, гарантованого державою, та фактичний розмір пенсії, який вона отримує. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 , в розумінні ст. 75 СК України, є непрацездатною особою,  яка потребує матеріальної допомоги.
Відповідач ОСОБА_2 має інвалідність ІІІ групи у зв`язку з професійним захворюванням (2011), пенсіонер.
Відповідно до довідки УВД ФСС України в Дніпропетровській області КВ УВД ФСС України в Дніпропетровській області від 23.05.2022 року, ОСОБА_2 отримує страхові виплати, загальна сума доходу за період травень 2019 – квітень 2022 року становить 605 195,26 грн. (а.с.121) 
Таким чином, письмові докази щодо стану здоров`я ОСОБА_2 не містять інформації, що відповідач не має змоги працювати через стан свого здоров`я та надавати матеріальну допомогу позивачу.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з порушенням вимог законодавства, без належного дослідження наявних у матеріалах справи доказів, тому на підставі положення п.п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст. 79 СК України).
Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на її користь 22.11.2021 року , що підтверджується штемпелем на зазначеній позовній заяві (а.с. 1), тому із зазначеного дня підлягають відрахуванню аліменти з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позивачем ОСОБА_1 позовної заяви в розмірі 992,40 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1488, 60 гр., що в сумі становить 2481 грн.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на непрацездатного члена подружжя задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою:  АДРЕСА_3 ) аліменти  у розмірі 1/8 частини від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 22 листопада 2021 року.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір по справі у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят один) гривень.
Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 15 вересня 2022 року. 

Головуючий:         

Судді: