Номер провадження: 22-ц/813/7063/22 
Справа № 523/7502/21
Головуючий у першій інстанції Кисельов В. К.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та на утримання матері дитини

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року,  ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд: 
-стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі, у розмірі 20 000,00 гривень щомісячно до досягнення нею повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
-стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання матері до досягнення дитиною трьох років, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 11 000,00 гривень щомісячно;
-стягнути з відповідача судові витрати, що за попереднім розрахунком складають 30000,00 гривень.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2022 року позовні вимоги  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та на утримання матері дитини – задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1 (  ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ПІН НОМЕР_1 ) на користь  ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 10000 (десять  тисяч) гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із 20.04.2021р. до досягнення ОСОБА_4 , повноліття, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також аліменти на її ( ОСОБА_3 ) особисте утримання у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, починаючи з 20.04.2021р. до досягнення ОСОБА_4 трьох років, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнуто з  ОСОБА_1 (  ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , ПІН НОМЕР_1 ) на користь Держави судовий збір у розмірі 992 гривні 40 копійок.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2022 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та аліментів на утримання матері дитини – задовольнити частково: стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01 липня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, а у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину та аліментів на утримання матері дитини – відмовити. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_5 , посилаючись на її необгрунтованість, просить суд залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя {Пункт 1 частини четвертої статті 274 із змінами, внесеними згідно із Законом № 460-IX від 15.01.2020}.
Даний спір підпадає під вказане визначення наведеної норми закону.
За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю. 
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). 
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення. 
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_3 перебувала у стосунках з ОСОБА_1 . Сторони мають малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 09.07.2020р., виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 3337 від 09.07.2020р., батьком дитини згідно актового запису є відповідач. (а.с. 15)
Сторони спільно не проживають, а дитина проживає спільно із матір`ю.
За твердженням позивачки Відповідач добровільно дитину не забезпечує та щодо аліментів на дитину Сторони мирно не змогли домовитись.
Відповідач стверджує, що між Позивачем та Відповідачем усно досягнуто домовленості, відповідно до якої Відповідач щомісячно перераховує на користь Позивача кошти на утримання спільної дитини у розмірі 5000,00 грн.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що розмір аліментів у сумі 5000 гривень, які пропонує сплачувати відповідач на користь позивачки є недостатнім для гармонійного розвитку дитини, зважаючи на його матеріальний стан, оскільки відповідач має достатній постійний дохід, а також не має на утриманні будь-яких інших осіб, у зв`язку із чим суд дійшов висновку, що розмір аліментів на утримання дитини повинний бути 10000 гривень. Крім того, суд також вважав, що оскільки позивачка не працює та доглядає за малолітньою дитиною, а також враховуючи, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, тому він має можливість також сплачувати аліменти на утримання позивачки у розмірі 4000 гривень щомісячно. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття.
Статтею 3 цієї Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Статтею 18 Конвенції зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до вимог ст.ст. 180, 183 Сімейного Кодексу України батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною 1 ст. 184 СК України встановлено, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 має достатньо високий рівень доходу та має змогу платити аліменти в зазначеному розмірі, оскільки він працює моряком за контрактами на посаді «помічник капітана» на іноземних суднах та регулярно перетинає кордон України.
Зокрема, Позивачка зазначала, що Відповідач отримує дохід в іноземній валюті в розмірі не менш ніж 4500,00 доларів США на місяць, а тому має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 20 000 гривень на місяць. Крім того, як зазначала позивачка, у Відповідача у власності є також нерухоме майно та йому належить автомобіль BMW моделі Х5, 2011 року випуску.
Затеріалів справи вбачається, що у відзиві на позовну заяву та у поданій апеляційній скарзі фактично відповідач не заперечив свою роботу моряком, однак зазначив , що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували наявності у відповідача діючих контрактів та працевлаштування відповідача взагалі на будь – якій посаді в будь – яких суднохідних компаніях, оскільки інформація з інтернет – ресурсів щодо середнього розміру заробітної плати кандидатам на посаду помічника капітану не є належним та достатнім доказом, а інформація, яка надана Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01.06.2021 року за вих. №91-19360/0/15-21 не підтверджує посилання позивачки на робочу мету перетину кордону. 
Відповідач заперечує факт наявності у нього матеріальної можливості регулярно сплачувати аліменти на дитину в такому значному розмірі, як заявляє позивачка та який встановлений судом у розмірі 10000 грн. щомісячно, оскільки він не має діючих контрактів та постійного щомісячного доходу. 
Слід врахувати те, що судом встановлено, що відповідач добровільно надавав матеріальну допомогу позивачці на утримання дитини, що підтверджується квитанціями: TS 209834 від 09.04.2021 року на суму 4 974,00 грн.; TS 209834 від 11.05.2021 року на суму 4 974,00 грн., TS 209834 від 11.06.2021 року на суму 4 974,00 грн. 
В ході розгляду справи та у апеляційній скарзі відповідач наголошує, що він не уникає батьківського обов`язку та готовий нести витрати на утримання дитини, як це було визначено раніше встановленими з позивачкою домовленостями, а саме у розмірі 5000 грн. щомісячно. 
Як зазначено в апеляційній скарзі, встановлення судом першої інстанції наявності у нього достатнього постійного доходу та можливості у звязку із цим сплачувти аліменти на утримання доньки щомісячно у розмірі 10000 грн. є помилковим, оскільки позивачкою не доведено той факт, що він працює помічником капітана та наявність в нього наразі діючих контрактів, а значить і спроможність постійно сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі. 
Апеляційний суд відхиляє зазначені доводи , з огляду на наступне.
Так, з досліджених апеляційним судом доказів встановлено, що за інформацією, наданою Управлінням (службою) капітана Одеського морського порту на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлялись наступні документи: 
1.Свідоцтво кваліфікаційного фахівця, матрос 2 класу, видане капітаном Одеського морського порту, №01345/2008/08, 08.12.2008 «безстрокове»;
2.Підтвердження до Свідоцтва кваліфікаційного фахівця, матрос 2 класу, видане капітаном Одеського морського порту, №01345/2008/08, 08.12.2008, термін дії закінчився;
3.Диплом штурмана далекого плавання, видане капітаном Одеського морського порту, ССР083572, №00010/2012/08, дапта видачі 05.01.2021 року, дійсне до 28.12.2025;
4.Диплом загальний оператор ГМЗЛБ, видане капітаном Одеського морського порту, №10228/2016/08, дата видачі 20.01.2016 «безстроковий»;
5.Підтвердження робочого Диплому загальний оператор ГМЗЛБ, видане капітаном Одеського морського порту, ССР083494, №10228/2016/08, дата видачі 04.01.2021, дійсне до 28.12.2025;
6.Посвідчення особи моряка АВ 604419 від 14.03.2017, видане капітаном Одеського морського порту, строк дії до 14.03.2022 (Том І: а.с. 160-161). 
З листа Державної прикордонної служби №91-193600/0/15-21 вих. від 01.06.2021р. вбачається, що відповідач регулярно перетинав державний кордон України в період з 2018р. по 28.05.2021р., що свідчить про регулярну професійну діяльність, яка кореспондується з випискою по рахунку№ НОМЕР_4 ПАТ АБ « Південний» , відкритого і євро.
Також як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 19.05.2021 року було витребувано у АТ КБ «Приватбанк», АТ «Універсал Банк», АТ «Альфа – Банк», АТ «УкрСиббанк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «МТБ Банк», ПАТ АТ «Південний», АТ «Дерджавний Експортно – Імпортний Банк України», ПАТ «Банк Восток», АТ «Державний ощадний Банк України», АТ «Перший Інвестиційний Банк», АТ «Перший Український Міжнародний Банк», АТ «ОТП Банк» інформацію про наявність всіх відкритих чи закритих банківських рахунків на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та інформацію про рух коштів (Том І: а.с. 66-68). 
       На виконання вищевказаної ухвали суду, більшість банків (АТ «Укрексімбанк», ПАТ «Банк Восток», АТ «Перший інвестиційний Банк», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «УкрСиббанк», АТ «ОТП Банк», АТ «Альфа – Банк», ПАТ «МТБ Банк») надали відповідь, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рахунки у відповідних банках не відкривав та не їх клієнтом (Том І: а.с. 75-76, 81-82, 83-84, 85-86, 87-88, 89-90, 99-100, 104-105). 
АТ «ПУМБ», відповіді не надав, у звязку із тим, що ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 19.05.2021 року не була засвідчена печаткою суду (Том І: а.с. 79-80).
Щодо рахунків відповідача у Банках - АТ «Універсал Банк», АТ «Державний ощадний Банк України» та у АБ «Південний», останні надали суду інформацію про наявність у відповідача відповідних рахунків у цих банках та інформацію про рух коштів по вказаних рахунках (Том І: а.с. 91-98, 171, 196-198).
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є також власником нерухомого майна, а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 117,8 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 липня 2021 року, індексний номер 265862942.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
З урахуванням всіх встановлених судом обставин та вищенаведених норм права , на думку колегії суддів, суд вірно визначився з розміром аліментів на утримання дитини , який є достатнім для гармонійного розвитку дитини, з урахуванням матеріального стану відповідача.
При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне роз`яснити сторонам, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст.7 СКУкраїни при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, то колегія суддів, також, погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років в розмірі 4000 грн., з огляду на наступне.
Так, згідно ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.
Як вбачається з матеріалів справи, заперечуючи проти вказаних вимог позивачки, відповідач посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували твердження позивачки відносно значних витрат, які вона несе щомісячно.
Ухвалюючи оскаржуване рішення в цій частині та стягуючи аліменти на особисте утримання позивачки у розмірі 4000 гривень, до досягнення ОСОБА_4 трьох років, тобто до  ІНФОРМАЦІЯ_2 , районний суд вірно виходив з того, що оскільки позивачка не працює та самостійно доглядає за малолітньою дитиною, а також враховуючи, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, тому він має можливість сплачувати аліменти на утримання позивачки.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 самостійного заробітку не має, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.
Забезпечення утримання позивачки на належному рівні законодавцем покладається на відповідача ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст.91 СК України.
Отже, доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, з огляду на те, що як вже було встановлено судом, відповідачем жодним чином не спростовано, що він не має матеріальної можливості сплачувати аліменти на особисте утримання позивачки у визначеному судом розмірі.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2022 рокупо цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину та на утримання матері дитини – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 15.11.2022 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:          О.С. Комлева                                

С.М. Сегеда