ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/1941/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від  ОСОБА_1  - адвокат Попов М.С. та адвокат Якових Є.В.
від АТ "Державний ощадний банк України" - адвокат Бабенко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.07.2022
по справі №916/1941/21
за заявою  ОСОБА_1 
про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.07.2021 відкрито провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 , керуючим реструктуризацією майна боржника ОСОБА_1 призначено арбітражного керуючого Коваленко Ірину Анатоліївну, тощо.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.02.2022 визнано вимоги кредиторів ОСОБА_1 , зокрема Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" та Головного управління ДПС в Одеській області.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 припинено процедуру реструктуризації боргів ОСОБА_1 та повноваження керуючого реструктуризацією - арбітражного керуючого Коваленко Ірини Анатолівни, скасовано мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою господарського суду Одеської області від 29.07.2021, провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 – закрито. 
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що  у своїй заяві про закриття провадження у справі АТ "Ощадбанк" зазначає про невідповідність наданого плану вимогам, встановленим ст. 124 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме відсутність інформації щодо всіх доходів боржника, у тому числі доходів, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; розмір суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів; розмір суми, яка щомісяця залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб, у розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на боржника та на кожну особу, яка перебуває на його утриманні; черговість та строки реалізації предмету забезпечення.
За твердженням суду першої інстанції, кредитор позбавлений можливості визначити обсяг майнових активів боржника для подальшого ефективного здійснення процедури погашення боргів та задоволення вимог кредитів у зв`язку з відсутністю в деклараціях ОСОБА_1 відомостей про доходи та витрати членів сім`ї боржника (з поміткою “член сім`ї не надав інформацію”).
За таких обставин, на думку місцевого господарського суду, наданий план реструктуризації має ознаки фіктивного, що не має на меті його дійсне виконання та створюватиме формальні підстави для переходу до процедури погашення боргів.
Отже, за відсутністю достатніх відомостей про майновий стан боржника та членів його родини, наданий боржником проект плану реструктуризації боргів не відповідає ознакам реального (виконуваного), що виключає можливість переходу до наступної процедури у справі про неплатоспроможність.
Як наголосив суд першої інстанції, за час процедури реструктуризації боргів боржника, тобто з 29.07.2021, змін до декларації та плану реструктуризації боргів, з урахуванням заперечень кредитора, не внесено, жодного рішення відносно схвалення плану реструктуризації боргів боржника, відмову у схваленні плану реструктуризації боргів, звернення до господарського суду з клопотанням про визнання боржника банкрутом та введення процедури погашення боргів кредиторами не приймалось.
Відтак, приймаючи до уваги, що план реструктуризації боргів боржника кредиторами не схвалено, підстави щодо переходу до процедури погашення боргів боржника відсутні, з аналізу викладених обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення заяви АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії Одеське обласне управління АТ "Ощадбанк" про закриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 .
Не погодившись із даною ухвалою боржник звернулось з апеляційною скаргою до Південно-західного господарського суду в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 року по справі №916/1941/21 та направити справу до Господарського суду Одеської області для подальшого розгляду.
На переконання апелянта, проект плану реструктуризації боргів відповідає вимогам статті 124 Кодексу України з процедур банкротства, а лише та обставина, що ОСОБА_1 не може виконати грошові зобов`язання, є підставою не для закриття провадження, а для визнання боржника банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника, що і є метою та завданням Кодексу України з процедур банкрутства.
Таким чином, посилання суду першої інстанції на фіктивність плану реструктуризації, як вважає апелянт, не відповідають дійсності, лише дублюють необґрунтовану позицію AT «Державний ощадний банк України» та спростовуються самим змістом проекту плану реструктуризації боргів.
Щодо не зазначення ОСОБА_1 інформації про майно та доходи членів сім`ї, слід зазначити, що у боржника була відсутня інформація щодо майна та доходів деяких членів сім`ї, через що в декларації була зроблена відповідна відмітка «член сім`ї не надав інформацію», скаржник зазначає таке. 
У відповідності до п. 1 ч. 7 ст. 123 Кодексу України з процедур банкрутства, 31.08.2021 боржником до суду були надані пояснення та виправлені декларації про майновий стан з повною та достовірною інформацією щодо майна, доходів та витрат боржника та членів його сім`ї.
Крім того, як зазначає скаржник,  донька боржника ОСОБА_2 не отримувала РНОКПП, а син ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4 не надали інформації щодо своїх особистих даних, саме тому у відповідній графі декларації було поставлено відмітку «член сім`ї не надав інформацію». В подальшому, після надання вищевказаних виправлених декларацій, у арбітражного керуючого не було зауважень до боржника при перевірці декларацій. Таким чином, як вважає скаржник, не зазначення РНОКПП членів сім`ї та зазначення у відповідних рядках декларацій відмітки «член сім`ї не надав інформацію», жодним чином не порушує вимог для заповнення декларації.
На переконання апелянта, зважаючи на відсутність погодженого плану реструктуризації та відсутність підстав для закриття провадження згідно ч. 7 ст. 123 Кодексу, суд мав прийняти рішення саме про визнання боржника банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника. Натомість, цього зроблено не було, та суд керуючись лише відсутністю погодженого плану реструктуризації та клопотанням кредитора, закрив провадження за відсутністю підстав для цього.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.07.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/1941/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 та призначено справу до розгляду на 22.09.2022.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від АТ "Державний ощадний банк України" в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
В обґрунтування своїх заперечень АТ "Державний ощадний банк України" зазначає, що вважає оскаржувану ухвалу такою, що прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою та такою, що підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Так, за твердженням Банку запропоновані арбітражним керуючим умови плану реструктуризації боргів ОСОБА_1 не містять інформації щодо: всіх доходів боржника, у тому числі доходів, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; розмір суми, яка щомісяця залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб, у розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на боржника та на кожну особу, яка перебуває на його утриманні; розмір суми, яка щомісяця буде виділятися на погашення вимог кредиторів; черговість та строки реалізації предмету забезпечення.
Банк також відзначає, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про порушення справи про неплатоспроможність, боржник надав декларації про майновий стан за 2018, 2019 та 2020 роки в яких зазначив, що до членів його сім`ї належать дружина - ОСОБА_5 , сини ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , донька ОСОБА_2 , батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_7 .
Проте, на переконання Банку, всупереч положенням чинного законодавства, яке регулює процедуру банкрутства фізичної особи, боржником не було зазначено жодної інформації, що стосується інформації про доходи та витрати членів сім`ї боржника у деклараціях за 2018,2019, 2020 роки.
Щодо членів сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , Банк відзначає, що взагалі не зазначено реєстраційного номеру облікової картки платника податків, що унеможливлює кредитору самостійно провести перевірку щодо наявності або відсутності у зазначених осіб майна.
За твердженням Банку, у розділі II декларацій "Відомості про доходи та інші грошові виплати боржника та членів його сім`ї з усіх джерел в Україні, у тому числі одержані (нараховані) за межами України" боржником зазначено, що "Члени сім`ї не надали інформацію". 
Однак, на переконання Банку, боржник за розділами декларації зазначає всю інформацію про членів сім`ї, яка йому відома та яку він може отримати з офіційних джерел (правовстановлюючі документи, відповідні державні реєстри). Так, ані звертаючись з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ані в подальшому, боржник не зазначив про об`єктивну неможливість отримання інформації з офіційних джерел щодо наявності у членів його сім`ї доходу, рухомого та нерухомого майна, витрат тощо.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.09.2022 у справі №916/1941/21 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 оголошено перерву до 19.10.2022.
Під час судового засідання від 19.10.2022 представники апелянта підтримали вимоги за апеляційною скаргою та наполягали на її задоволенні. 
Представник АТ "Державний ощадний банк України" надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи     на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, боржника зазначив, що ОСОБА_1 має прострочені зобов`язання перед кредиторами у розмірі 1  715 497,42 дол.США та 33334876,10 грн та у зв`язку з неспроможністю, недостатністю майна та грошових коштів для повного задоволення вимог кредиторів ОСОБА_1 не має можливості сплатити заборгованість перед кредиторами.
Зокрема, боржник зазначив, що має борг перед АТ «Державний ощадний банк України» у розмірі 668971,58 дол. США та 23903624,98 грн.
Так, між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 13 вересня 2007 року укладено договір відновлювальної кредитної лінії №1565, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 323000,0 доларів США, що складає 1631150,0 гривень по курсу Національного банку України на 13 вересня 2007 року (5,05 за 1 долар США), та зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,00% річних в строк до 13 вересня 2017 року.
В порядку забезпечення виконання зобов`язань 13 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 , яка є майновим поручителем ОСОБА_1 , укладено іпотечний договір, предметом якого є шестикімнатна квартира, загальною площею 184,6 кв.м., житловою площею 134,5 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Вказана квартира належить ОСОБА_5 на праві приватної власності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2016 року по справі №522/28552/13-ц позов ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - було задоволено, стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №1565 від 13.09.2007 року в розмірі 668971 дол. США 58 центів та 23903624 гривні 98 коп.
Також, за твердженням боржника, останній має заборгованість перед ПАТ «МТБ Банк» розмір якої складає 1046525,84 дол. США та 9431251,22 грн.
Так, між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №372/Б від 13 червня 2006 року, яким позичальнику надано на придбання нерухомості кредит у вигляді кредитної лінії на суму 800000,00 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 14,0% річних за фактичний період користування кредитом на суму залишку заборгованості, з погашенням кредиту та внесенням плати за користування кредитними коштами щомісячними платежами в розмірі, строки і на умовах, визначених цим договором, з кінцевою датою повернення коштів та усіх нарахувань 13 червня 2021 року.
З метою забезпечення зазначеного кредитного договору 13.06.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 2456- С.
Між ВАТ «Морський транспортний банк» та позичальником укладено додаткову угоду №1 від 17 червня 2009 року до кредитного договору №372/Т від 13 червня 2006 року, за умовами якої, зокрема, термін погашення кредиту продовжено до 13 червня 2028 року.
На виконання забезпечення зобов`язань по вказаному кредиту, між ОСОБА_5 та Банком укладений Іпотечний договір від 13 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстрований за № 1131, згідно якого Банку було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме:
-          домоволодіння, загальною площею 697,7 кв.м., яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та яке належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 13.06.2006 року за реєстровим номером 1117;
-          земельну ділянку, загальною площею 0.1708 га. яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , та яке належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ситніковою Ю.Д., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 13.06.2006 року за реєстровим номером 1124.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 року по справі №1522/24063/12 було змінено Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2015 року в частині позовних вимог ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнено солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» за укладеним між ВАТ «Морський транспортний банк» та ОСОБА_5 кредитним договором №372/Р від 13 червня 2006 року заборгованість станом на 15 листопада 2012 року по кредиту в сумі 697685,98 доларів США, по процентам в сумі 348839,86 доларів США, а всього заборгованість по кредиту та процентам в загальній сумі 1046525,84 доларів США; пеню за несплату тіла кредиту за період з 1 липня 2010 року по 14 листопада 2012 року в сумі 983107 грн. 32 коп., пеню за сплату процентів за період з 3 серпня 2009 року по 14 листопада 2012 року в сумі 4076376 грн. 95 коп., а всього пеню в загальній сумі 5059484 грн. 27 коп. 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.02.2016 року по справі № 522/12260/14 позов ПАТ «Марфін Банк» до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки було задоволено. Стягнено на користь ПАТ «МАРФІН БАНК» у солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4371766,95 грн, яка складається з: заборгованість за несплату відсотків за користування кредитом за період з 01.02.2013 р. 26.06.2014 р. включно у розмірі 1649160,50 грн.; неустойка (пеня) за несплату тіла кредиту за період з 01.02.2013 р. 26.06.2014 р. включно у розмірі 1781531,62 грн.; неустойка (пеня) за несплату відсотків за користування кредитом за період 01.02.2013 р. 26.06.2014 р. включно у розмірі 941074,83 грн.
За твердженням боржника, у ОСОБА_1 відсутнє будь-яке майно, за рахунок якого можливо було б задовольнити вимоги кредиторів за погасити існуючу заборгованість. 
Звертаючись до суду із заявою про порушення справи про неплатоспроможність боржником було надано декларації про майновий стан за 2018, 2019 та 2020 року. 
Згодом, після перевірки даних декларацій арбітражним керуючим, боржником було надано виправлені декларації, в яких, серед іншого, вказано про ненадання члена сім`ї декларанта інформації про майно, доходи та витрати. 
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Декларація про майновий стан подається боржником за три роки (за кожен рік окремо), що передували поданню до суду заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Декларація повинна містити інформацію щодо майна, доходів та витрат боржника і членів його сім`ї, що перевищують 30 розмірів мінімальної заробітної плати.
До членів сім`ї боржника належать особи, які перебувають у шлюбі з боржником (у тому числі якщо шлюб розірвано протягом трьох років до дня подання декларації), а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, інші особи, які спільно з ним проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких з боржником не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Інститут надання фізичною особою декларації про майновий стан боржника за останні три роки разом із заявою про визнання її неплатоспроможною обумовлений, передусім, необхідністю визначення обсягів майнових активів боржника з метою ефективного здійснення процедури погашення боргів такої особи, зокрема шляхом їх реструктуризації та подальшого задоволення грошових вимог кредиторів. 
Саме тому, реалізація обов`язку фізичної особи, яка звернулася до компетентного суду за визнанням факту її неплатоспроможності, у тому числі, надавати достовірну інформацію про все наявне майно, зумовлена не тільки формальними вимогами законодавця, а й сутнісним змістом процедур у справах про неплатоспроможність фізичної особи.
Отже, надання декларації про майновий стан є процесуальним обов`язком боржника у провадженнях про неплатоспроможність фізичної особи.
У справах про неплатоспроможність боржників - фізичних осіб поняття "член сім`ї боржника" закріплено в частині п`ятій статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства. 
Означені норми самостійно і вичерпно врегульовують зміст поняття "член сім`ї боржника", яке є спеціальним, встановленим саме для цілей визначення змісту правовідносин щодо відновлення платоспроможності фізичної особи. У цьому контексті положення статті 3 Сімейного кодексу України для регулювання відносин у процедурі розгляду справ про неплатоспроможність фізичних осіб не застосовуються.
Тлумачення частини п`ятої статті 116 Кодексу України з процедур банкрутства, з огляду на мету правового регулювання відносин неплатоспроможності боржників - фізичних осіб, дає підстави для висновку, що до членів сім`ї такого боржника в обов`язковому порядку необхідно віднести його дітей (у тому числі повнолітніх), батьків та осіб, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, незалежно від того, що вони не проживають з ним спільно, не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. 
Палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.09.2021 по справі №910/6639/20 зауважила на необхідності врахування, в порядку частини четвертої статті 236 ГПК України, господарськими судами наведеної правової позиції у вирішенні питання включення відповідної інформації про майно, доходи й витрати членів сім`ї до декларації про майновий стан боржника, яка є невід`ємною складовою при його зверненні до суду зі заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи.
Так, звертаючись з заявою про порушення справи про неплатоспроможність боржник у деклараціях про майновий стан, що були подані боржником разом із заявою про порушення справи про неплатоспроможність, боржник вказав, що до членів його сім`ї належать дружина ОСОБА_5 , сини ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , донька ОСОБА_2 , батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_7 .
Після перевірки даних декларацій арбітражним керуючим, боржником було надано виправлені декларації за 2018, 2019 та 2020 роки у яких, серед іншого, вказано, що син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_2 та батько ОСОБА_4 не надали відповідної інформації про майно, доходи та витрати. 
Зміст п. 9 Приміток до затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 21.08.2019 № 2627/5 форми Декларації про майновий стан боржника у справі про неплатоспроможність встановлює, що боржник за розділами декларації зазначає всю інформацію про членів сім`ї, яка йому відома та яку він може отримати з офіційних джерел (правовстановлюючі документи, відповідні державні реєстри). Якщо член сім`ї не надав боржнику інформацію і така інформація не може бути отримана ним з офіційних джерел, у відповідному рядку декларації зазначається "Член сім`ї не надав інформацію".           
Судова колегія зазначає, що у розділі ІІ декларацій "Відомості про доходи та інші грошові виплати боржника та членів його сім`ї з усіх джерел в Україні, у тому числі одержані (нараховані) за межами України" боржником зазначено, що "Члени сім`ї не надали інформацію".
Однак, боржник за розділами декларації зазначає всю інформацію про членів сім`ї, яка йому відома та яку він може отримати з офіційних джерел (правовстановлюючі документи, відповідні державні реєстри). 
Так, ані звертаючись з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ані вподальшому, боржник не зазначив про об`єктивну неможливість отримання інформації з офіційних джерел щодо наявності у членів його сім`ї. зокрема сина ОСОБА_3 , доньки ОСОБА_2 та батька ОСОБА_4 доходу, рухомого та нерухомого майна, витрат тощо. 
Судова колегія зазначає, що з моменту порушення справи про банкрутство стосовно боржника/відкриття провадження у справі про неплатоспроможність боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 918/420/16 та в низці постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах про банкрутство). 
Поряд з іншими принципами правового регулювання відносин неплатоспроможності (галузевих принципів), суттєве значення має й принцип узгодженості нормативних приписів права із суміжними інститутами права, що має гарантувати інтеграцію законодавства у сфері неплатоспроможності/банкрутства до національної системи права.
Так, КУзПБ як спеціальний нормативно-правовий акт має пріоритет перед іншими законодавчими актами України у регулюванні відносин, пов`язаних з банкрутством юридичних осіб та неплатоспроможністю фізичних осіб, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. 
З огляду на мету та цілі КУзПБ інститут неплатоспроможності фізичних осіб призначений для зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів та належного цій особі майна. Правове регулювання відносин, що виникають між боржником та іншими учасниками справи про неплатоспроможність, має на меті поетапно створити для боржника - фізичної особи найбільш сприятливі умови для погашення боргів шляхом їх реструктуризації, а при нерезультативності таких заходів - забезпечити ефективний механізм продажу активів боржника.
На переконання суду, коло членів сім`ї боржника в частини п`ятої статті 116 КУзПБ визначено у зв`язку із встановленням його обов`язку подати декларацію про майновий стан боржника за відповідною формою, затвердженою державним органом з питань банкрутства, як додаток до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Подання декларації про майновий стан боржника полягає у необхідності підтвердження наявності підстав для відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, зазначених у частині другій статті 115 КУзПБ. 
Подання декларації про майновий стан надає можливість не лише встановити перелік та вартість майна, стан доходів та витрат на відповідну дату, а й динаміки розміру активів за відповідний період. Поряд з цим, ця декларація повинна містити відомості, що можуть свідчити про ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами.
З приводу тверджень боржника щодо неотримання донькою ОСОБА_2 РНОКПП, колегія суддів зазначає таке. 
У відповідності до ст. 63.6 Податкового Кодексу України облік платників податків у контролюючих органах ведеться за податковими номерами. 
Порядок визначення податкового номера встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. 
Облік осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган, ведеться за прізвищем, ім`ям, по батькові і серією та номером діючого паспорта. У паспортах зазначених осіб контролюючими органами робиться відмітка про наявність у них права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта. Порядок внесення відмітки визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Відтак, на переконання колегії суддів, відсутність у члені сім`ї боржника  РНОКПП, не позбавляє останнього отримати інформацію про майно, доходи та витрати члена сім`ї та відобразити таку інформацію у поданих до суду деклараціях про майновий стан боржника. 
З приводу наданого боржником до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність проекту плану реструктуризації, колегія суддів зазначає таке. 
Так, боржником було надано до суду першої інстанції проект плану реструктуризації (т.1, а.с. 11-12) в якому вказано підстави виникнення заборгованості у ОСОБА_1 , розмір заборгованості, а також вказано про відсутність у боржника майна. З метою задоволення вимог кредиторів боржник запропонував реалізувати належні його 100% статутного капіталу ТОВ «Каміон». За відсутності доходів, коштів та майна для задоволення вимог кредиторів, вимоги підлягають списанню.
За приписами ст. 124 КУзПБ план реструктуризації боргів боржника розробляється з метою відновлення платоспроможності боржника. У плані реструктуризації боргів боржника зазначаються: 1) обставини, які спричинили неплатоспроможність боржника; 2) інформація про визнані судом вимоги кредиторів із зазначенням їх розміру та черговості задоволення; 3) інформація про майновий стан боржника за результатами проведених заходів з виявлення та складання опису майна боржника (проведення інвентаризації); 4) інформація про всі доходи боржника, у тому числі доходи, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів; 5) розмір суми, яка щомісяця буде виділятися для погашення вимог кредиторів; 6) вимоги кредиторів до боржника, які будуть прощені (списані) у разі виконання плану реструктуризації боргів; 7) розмір суми, яка щомісяця залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб, у розмірі не менше одного прожиткового мінімуму на боржника та на кожну особу, яка перебуває на його утриманні. 
План реструктуризації боргів боржника може містити положення про: 1) реалізацію в процедурі реструктуризації боргів частини майна боржника, у тому числі того, що є предметом забезпечення, черговість, строки реалізації такого майна та кошти, які планується отримати від його реалізації; 2) зміну способу та порядку виконання зобов`язань, у тому числі розміру та строків погашення боргів; 3) відстрочення чи розстрочення або прощення (списання) боргів чи їх частини; 4) виконання зобов`язань боржника третіми особами, зокрема шляхом укладення договору поруки, гарантії та інших правочинів згідно з цивільним законодавством; 5) інші заходи, спрямовані на покращення майнового стану боржника та задоволення вимог кредиторів (перекваліфікація, працевлаштування тощо). Задоволення вимог кредиторів здійснюється арбітражним керуючим пропорційно за рахунок коштів, отриманих від виконання плану реструктуризації боргів, у черговості, визначеній цим Кодексом.
У порушення наведених приписів чинного законодавства, боржником у наданому до суду першої інстанції проекті плану реструктуризації не відображено усіх відомостей, як того вимагають положення ст. 124 КУзПБ.
Судова колегія звертає увагу на те, що у наявних матеріалах справи наявний лише проект плану реструктуризації боргів боржника, однак взагалі відсутній наданий боржником саме план реструктуризації боргів боржника, якій би містив усі необхідні відомості, як то передбачено ст. 124 КУзПБ.
Про ненадання арбітражним керуючий разом із запитом на проведення зборів кредиторів, із порядком денним зокрема щодо розгляду проекту плану реструктуризації, наголошував й АТ "Державний ощадний банк України" в заяві про закриття провадження по справі (т. 3, а.с. 22). 
В апеляційній скарзі боржник посилається на те, що запропонований ним проект плану реструктуризації боргів містить положення про доходи, які боржник отримує (заробітна плата, пенсія, тощо) – не отримує (п. 5.1. плану), доходи, які боржник розраховує отримати протягом процедури реструктуризації боргів: кошти одержані від продажу його майна (п.5.2. плану), розмір суми, яка щомісячно залишатиметься боржнику на задоволення побутових потреб: за відсутності працевлаштування кошти на задоволення побутових потреб у боржника будуть відсутні (п. 9 плану). 
Також, за твердженням апелянта, в запропонованому проекті плану реструктуризації вказано, що вимоги кредиторів будуть задоволені за рахунок продажу 1/6 квартири, після виділення частки боржника та продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Каміон».
Однак, колегія суддів зазначає, що зазначені апелянтом обставини не підтверджуються наявними матеріалами справи, оскільки єдиний наявний у матеріалах справи проект плану реструктуризації ані вказаних відомостей, ані пунктів на яку посилається боржник, не містить. 
Слід також відзначити, що боржник посилається на те, що не отримує жодного доходу, зокрема заробітної плати, пенсії, тощо.
Втім, боржником не вказано, які обставини об`єктивно (зокрема, але не виключно, повна або часткова недієздатність, тощо), перешкоджають йому, за наявності існуючої заборгованості, працевлаштуватися задля отримання доходу, частина якого утому числі може бути спрямована на погашення заборгованості, а також на задоволення побутових потреб боржника.
Також, колегія суддів відзначає, що у звіті за результатами перевірки керуючим реструктуризацію декларацій боржника (т.2, а.с. 118-121) арбітражний керуючий Коваленко І.А. зазначила, що за боржником не зареєстровано жодних авторських права на винаходи, знаки для товарів і послуг та промислові зразки. 
Проте,  відповідності до відомостей, які містяться на офіційному веб-сайті Державного підприємства Український інститут інтелектуальної власності («Укрпатент») та є відкритими для усіх користувачів, боржнику ОСОБА_1 належать свідоцтво України на торгівельну марку №208309, яке зареєстровано 25.01.2016 та діє до 20.08.2025, а також свідоцтво України на торгівельну марку №207353, яке зареєстровано 25.12.2015 та діє до 23.09.2025.
Однак, дана інформація не відображена ані у деклараціях про майновий стан боржника, ані в проекті плану реструктуризації, а також інших заявах по суті справи, які надавались до суду першої інстанції. 
Відповідно до частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України. 
Провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою (стаття 113 КУзПБ). 
Частиною другою статті 6 КУзПБ встановлено, що до боржника - фізичної особи застосовуються такі судові процедури: реструктуризація боргів боржника; погашення боргів боржника. Процедура погашення боргів боржника вводиться у справі про неплатоспроможність разом з визнанням боржника банкрутом.
За визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, реструктуризація боргів боржника - це судова процедура у справі про неплатоспроможність фізичної особи, що застосовується з метою відновлення платоспроможності боржника шляхом зміни способу та порядку виконання його зобов`язань згідно з планом реструктуризації боргів боржника. 
Пунктами 2, 3 частини другої статті 123 КУзПБ встановлено, що основними завданнями зборів кредиторів у процедурі реструктуризації боргів боржника є, зокрема, розгляд проекту плану реструктуризації боргів боржника, прийняття рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або про звернення з клопотанням до господарського суду про перехід до процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Частиною п`ятою статті 123 КУзПБ, зокрема, визначено, що рішення про затвердження плану реструктуризації боргів приймається конкурсними та забезпеченими кредиторами окремо. План реструктуризації боргів та зміни до нього вважаються схваленими, якщо їх підтримали всі забезпечені кредитори та не менше 50 відсотків конкурсних кредиторів.
Відповідно до частини одинадцятої статті 126 КУзПБ якщо протягом трьох місяців з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність і введення процедури реструктуризації боргів боржника до господарського суду не поданий погоджений боржником і схвалений кредиторами план реструктуризації боргів боржника, господарський суд має право прийняти рішення про визнання боржника банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника відповідно до цього Кодексу або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Вказана норма кореспондується з частиною першою статті 130 КУзПБ, згідно якої господарський суд ухвалює постанову про визнання боржника банкрутом і введення процедури погашення боргів боржника у разі, якщо протягом 120-ти днів з дня відкриття провадження у справі про неплатоспроможність зборами кредиторів не прийнято рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів боржника. 
Разом з цим, приписи частини першої статті 130 КУзПБ не повинні застосовуватися суто формально та зводитися до підрахунку строків чи встановлення відсутності/наявності рішення зборів кредиторів про схвалення плану реструктуризації боргів боржника без встановлення господарським судом обставин справи, перевірки дотримання процесуальних гарантій реалізації прав і захисту інтересів сторін, а також з`ясування підстав для закриття провадження у справі, зокрема за частиною сьомою статті 123, частиною одинадцятою статті 126 КУзПБ (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 26.05.2022 у справі № 903/806/20.
Частиною сьомою статті 123 КУзПБ визначено, що суд приймає рішення про закриття провадження у справі за клопотанням зборів кредиторів, сторони у справі або з власної ініціативи, якщо: 
1) боржником у декларації про майновий стан зазначена неповна та/або недостовірна інформація про майно, доходи і витрати боржника та членів його сім`ї, якщо боржник упродовж семи днів після отримання звіту керуючого реструктуризацією про результати перевірки такої декларації не надав суду виправлену декларацію про майновий стан з повною та достовірною інформацією щодо майна, доходів і витрат боржника та членів його сім`ї; 
2) майно членів сім`ї боржника було придбано за кошти боржника та/або зареєстровано на іншого члена сім`ї з метою ухилення боржника від погашення боргу перед кредиторами; 
3) судовим рішенням, що набрало законної сили та не було скасоване, боржник був притягнутий до адміністративної або кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю. 
Конструкція цієї норми побудована як безумовний захід відповідальності боржника за дії на шкоду кредиторам, тому не передбачає альтернативного вирішення та необхідності з`ясування мотивів боржника - фізичної особи, за встановлення відповідних фактів господарським судом.
До того ж, розширене коло ініціаторів застосування частини сьомої статті 123 КУзПБ та відсутність процесуальних обмежень щодо її реалізації на всіх стадіях справи про неплатоспроможність фізичної особи забезпечують невідворотність такого наслідку очевидно недобросовісних дій боржника. 
Враховуючи призначення цієї норми та можливість застосування її судом з власної ініціативи, господарський суд не може залишити поза увагою обставини, які вказують на наявність підстав для закриття провадження у справі за частиною сьомою статті 123 КУзПБ, тому з власної ініціативи, зокрема, вирішуючи питання про перехід до судової процедури погашення боргів, зобов`язаний перевірити такі обставини справи та надати їм юридичну оцінку, про що зазначити у відповідному судовому рішенні.
У абзаці п`ятому частини сьомої статті 123 КУзПБ визначено, що господарський суд протягом одного року з дня закриття провадження у справі про неплатоспроможність з підстав, визначених цією частиною, не може відкрити провадження у новій справі про неплатоспроможність щодо того самого боржника.
Відтак, зібравши певний перелік підстав для закриття провадження у справі в окремій нормі (частина сьома статті 123 КУзПБ), законодавець акцентував насамперед на спеціальних наслідках її реалізації - неможливості протягом року повторно скористатися такою процедурою для очевидно недобросовісного боржника.
А тому, перелік підстав для закриття провадження у справі за частиною сьомою статті 123 КУзПБ слід тлумачити як вичерпний лише в аспекті застосування передбачених цією ж нормою обмежувальних наслідків такого закриття. 
Також, у судовій процедурі реструктуризації боргів КУзПБ передбачено право зборів кредиторів (кредитора у частині другій статті 128) звернутися до суду з клопотанням про визнання боржника банкрутом та введення процедури погашення боргів або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність якщо:          
- збори кредиторів прийняли рішення про відмову у схваленні плану реструктуризації боргів боржника (пункт 2 частини восьмої статті 123 КУзПБ);          
- господарський суд відмовив у затвердженні плану реструктуризації боргів боржника (частина десята статті 126 КУзПБ);                     
- боржником порушено план реструктуризації боргів (частина друга статті            128 КУзПБ).
Системний аналіз цих норм свідчить про те, що за наведених вище підстав (окрім частини сьомої статті 123 КУзПБ) господарський суд може вирішити питання щодо доцільності подальшого руху справи лише за клопотанням зборів кредиторів (кредитора), яким на певній стадії судової процедури реструктуризації боргів боржника надано виключне право ініціювати за власним вибором перехід до наступної судової процедури неплатоспроможності фізичної особи або закриття провадження у справі.
При цьому, колегія суддів зазначає, що визначені у пункті 2 частини восьмої статті 123, частині десятій статті 126 та частині другій статті 128 КУзПБ підстави для звернення зборів кредиторів (кредитора) із клопотанням про закриття провадження у справі можуть бути зумовлені саме неконструктивною позицією останніх при погодженні плану реструктуризації боргів, порушеннями при схваленні зборами кредиторів плану реструктуризації боргів, іншими обставинами, які не залежать від волі боржника, що має врахувати господарський суд при вирішенні питання про задоволення чи відмову у задоволенні такого клопотання зборів кредиторів (кредитора) крізь призму мети провадження у справі про неплатоспроможність фізичних осіб. 
З огляду на наведене, само по собі клопотання зборів кредиторів про закриття провадження/перехід до наступної судової процедури, за відсутності передбачених спеціальним законом підстав та обставин, не може бути достатньою та безумовною підставою для задоволення господарським судом такого клопотання. 
За приписами ч.11 ст. 126 КУзПБ, якщо протягом трьох місяців з дня постановлення ухвали про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність і введення процедури реструктуризації боргів до господарського суду не поданий погоджений боржником і схвалений кредиторами план реструктуризації боргів боржника, господарський суд має право прийняти рішення про визнання боржника банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника відповідно до цього Кодексу або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
За змістом цієї норми:          
- чітко визначений строк з якого вона може бути застосована судом - після спливу трьох місяців у процедурі реструктуризації боргів боржника;
- обов`язковою умовою її реалізації є неподання до господарського суду протягом визначеного строку погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації боргів боржника;                     
- коло ініціаторів її застосування не конкретизовано;          
- господарський суд набуває право на альтернативне вирішення подальшого руху справи: ухвалити рішення про перехід до наступної судової процедури чи про закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичних осіб. 
Порівняльний аналіз положень частини одинадцятої статті 126 КУзПБ з частиною сьомою статті 123 КУзПБ свідчить, що хоча ці норми частково кореспондуються між собою, проте не є тотожними за ступенем імперативності, колом ініціаторів та передумовами їх застосування.
Такі відмінності дають підстави для висновку, що неподання погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації боргів боржника протягом трьох місяців з дня введення процедури реструктуризації боргів може бути самостійною підставою для закриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи відповідно до частини одинадцятої статті 126 КУзПБ.
Водночас, слід враховувати, що сам по собі факт недосягнення мети судової процедури реструктуризації боргів не є обов`язковою підставою для припинення реабілітації боржника у справі про відновлення платоспроможності фізичної особи, адже за змістом частини одинадцятої статті 126 КУзПБ у такому випадку закриття провадження у справі про неплатоспроможність є лише одним з варіантів вирішення господарським судом питання щодо подальшого руху такої справи, поряд з визнанням боржника банкрутом та переходом до процедури погашення  його боргів.  
За загальним правилом закриття провадження у справі є формою завершення судового розгляду без прийняття рішення по суті справи через виявлення після відкриття провадження таких обставин, з якими закон пов`язує неможливість її судового розгляду. 
Окрім виконання плану реструктуризації боргів боржника, у інших випадках за Книгою четвертою КУзПБ закриття провадження у справі під час судової процедури реструктуризації боргів не може вважатися очікуваним процесуальним рішенням для боржника з огляду на "добровільність банкрутства" фізичної особи та основну мету цього провадження - соціальну реабілітацію добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності.
Разом з цим, очевидним є те, що неподання до господарського суду протягом трьох місяців з введення процедури реструктуризації боргів погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації боргів боржника може бути зумовлене як недобросовісною поведінкою боржника, так і неналежною реалізацією кредиторами власних правомочностей. 
За таких обставин однією з процесуальних гарантій захисту інтересів сторін та ухвалення справедливого рішення за частиною одинадцятою статті 126 КУЗПБ є закріплена у цій нормі дискреція господарського суду - можливість обрати з двох варіантів рішення (про визнання боржника банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника або про закриття провадження у справі про неплатоспроможність) такий, що є найбільш оптимальним у правових і фактичних умовах вирішення конкретної справи, з урахуванням принципів добросовісної поведінки боржника, неналежної реалізації кредиторами власних правомочностей та судового контролю у відносинах неплатоспроможності, а також відповідно до основної мети провадження у справі про неплатоспроможність фізичних осіб.
Щодо застосування частини одинадцятої статті 126 КУзПБ Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 22.09.2021 у справі № 910/6639/20 сформував висновок, за яким у випадку неподання до господарського суду протягом трьох місяців погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації боргів боржника, суд, через призму судового контролю, повинен за своїм внутрішнім переконанням оцінити за наявними у матеріалах справи доказами причини неподання погодженого боржником і схваленого кредиторами плану реструктуризації боргів, які можуть полягати за одних обставин у діях/бездіяльності кредиторів, за інших обставин - у діях/бездіяльності боржника, при цьому враховуючи добросовісність поведінки учасників провадження у справі про неплатоспроможність
У розвиток цієї правової позиції Верховний Суд у постанові від 20.09.2022 по справі №920/27/21 наголосив, що добросовісність боржника - фізичної особи є визначальним критерієм для оцінки обставин і підстав якими КУзПБ зумовлює вирішення судом питання щодо подальшого руху справи, зокрема закриття провадження про неплатоспроможність фізичної особи у випадках, передбачених статтями 123, 126, 128 КУзПБ. Тому, обставини, що свідчать про недобросовісну поведінку боржника у сукупності з іншими обставинами справи підлягають врахуванню господарським судом, як підстави для ухвалення рішення про закриття провадження у справі, замість переходу до процедури погашення боргів боржника.
Такими обставинами можуть бути, серед іншого ненадання боржником обґрунтованих пояснень стосовно обставин неплатоспроможності (руху активів, витрачання отриманих від кредиторів коштів тощо); зазначення у декларації працездатного боржника відомостей про доходи, що значно менші за відповідний середній показник у регіоні та за відповідною спеціальністю; посилання у декларації про майновий стан на ненадання інформації членом сім`ї боржника за умови, що така інформація є необхідною для з`ясування суттєвих для справи обставин, або у інший спосіб ухилення боржника від конструктивної співпраці з кредиторами, керуючим реструктуризацією чи від відкритої взаємодії з судом, економічна необґрунтованість та/або очевидна невиконуваність плану реструктуризації, яка може призвести до явного порушення прав кредиторів щодо отримання боргу в розумні строки.
Колегія суддів наголошує, що судова процедура реструктуризації боргів боржника є першим, обов`язковим та пріоритетним етапом справи про неплатоспроможність фізичної особи, у якій боржник може реалізувати право на зміну способу та порядку сплати боргів з урахуванням його об`єктивних можливостей і прагнення до розрахунку з кредиторами, маючи гарантії залишення частини доходу на задоволення побутових потреб та може отримати прощення (списання) кредиторських вимог чи їх частини. 
Саме на цьому акцентував Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 22.09.2021 у справі №910/6639/20, вказавши, що з огляду на мету та цілі КУзПБ інститут неплатоспроможності фізичних осіб призначений для зняття з боржника - фізичної особи тягаря боргів, які мають значний розмір та не можуть бути погашені за рахунок поточних доходів і належного цій особі майна. Правове регулювання відносин, що виникають між боржником та іншими учасниками справи про неплатоспроможність, має на меті поетапно створити для боржника - фізичної особи найбільш сприятливі умови для погашення боргів шляхом їх реструктуризації, а при нерезультативності таких заходів - забезпечити ефективний механізм продажу активів боржника.
За такого підходу у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи скористатися правом на реабілітацію, зокрема у спосіб, що певною мірою утискає інтереси кредиторів, заслуговує лише чесний і сумлінний боржник, інше б суперечило принципу добросовісності, який ґрунтується на приписах статей 3 та 13 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до яких дії учасників правовідносин мають бути добросовісними (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частини друга, третя статті 13 ЦК України).
Тому до боржника - фізичної особи КУзПБ установлює спеціальні вимоги щодо його добросовісності, як запоруку досягнення компромісу між сторонами стосовно погашення боргів, що має ґрунтуватися на поступках кредиторів та сумлінній співпраці боржника з керуючим реструктуризацією і кредиторами, а також на його відкритій взаємодії з судом, яка полягає у добросовісному користуванні процесуальними правами та сумлінному виконанні процесуальних обов`язків.
Зокрема, задля отримання бажаного результату - відновлення платоспроможності у судовій процедурі реструктуризації боргів КУзПБ покладає на боржника обов`язки: 
- повідомити про обставини, що стали підставою для звернення до суду (пункт 3 частини другої статті 116 КУзПБ), отже обґрунтувати природу і причини неплатоспроможності, надати інформацію щодо витрачання коштів, отриманих від кредитора (кредитодавця, позикодавця), та/або щодо руху основних активів з часу виникнення зобов`язань перед кредиторами тощо; 
- надати повну і достовірну інформацію про власний майновий стан та членів його сім`ї, щодо розміру та джерел доходів (пункти 4 -11 частини третьої статті 116 КУзПБ), тому у разі необхідності і додаткові пояснення чи документи на підтвердження належного виконання цих вимог; 
- подати проєкт плану реструктуризації боргів та співпрацювати з керуючим реструктуризацією і зборами кредиторів при погодженні його змісту (частина четверта статті 116, частина сьома статті 126 КУзПБ); 
- повністю погасити окремі види заборгованості до затвердження судом плану реструктуризації боргів боржника (стаття 125 КУЗПБ); 
- погашати вимоги кредиторів згідно з умовами плану реструктуризації боргів у разі його затвердження (частина перша статі 128 КУзПБ).
КУзПБ містить низку процесуальних запобіжників задля уникнення недобросовісного використання боржником судових процедур неплатоспроможності, зокрема передбачає закриття провадження у справі про неплатоспроможність у випадку ненадання боржником повної і достовірної інформації про власне майно, доходи і витрати та членів його сім`ї; приховування боржником власних активів через їх передачу членам сім`ї; якщо боржника притягнуто до адміністративної чи кримінальної відповідальності за неправомірні дії, пов`язані з неплатоспроможністю (пункти 1-3 частини сьомої статті 123 КУзПБ); дискрецію господарського суду у вирішенні питання щодо можливості подальшого руху справи про неплатоспроможність, якщо протягом трьох місяців з дня введення процедури реструктуризації боргів боржника мета цієї процедури не досягнута (частина одинадцята статті 126 КУзПБ).
Системне тлумачення цих приписів свідчить, що за їх змістом законодавець закріпив у спеціальних нормах КУзПБ принцип добросовісної поведінки боржника - фізичної особи, за яким право на звільнення від боргів та відновлення платоспроможності у судових процедурах неплатоспроможності фізичної особи набуває лише добросовісний боржник, який не за своїм неправомірним умислом потрапив у стан неплатоспроможності, сумлінно виконує обов`язки боржника та не приховує обставин, що можуть вплинути на розгляд справи чи задоволення кредиторських вимог, при цьому демонструє дієве прагнення до компромісу з кредиторами щодо умов реструктуризації боргів та в межах об`єктивних можливостей вживає заходів до задоволення їх вимог. 
Саме такий боржник реалізує право ініціювати провадження у справі про власну неплатоспроможність не на шкоду кредиторам, а для досягнення легітимної мети цього провадження - соціальної реабілітації добросовісного боржника за спеціальною судовою процедурою шляхом реструктуризації заборгованості та/або звільнення від боргів задля відновлення його платоспроможності.
З огляду на вищенаведене, на переконання колегії суддів не надання боржником усіх повних та достовірних відомостей щодо майна, доходів та витрат його та членів його сім`ї, доказів сумлінного виконання обов`язків боржника, зокрема вжиття заходів щодо отримання доходу задля погашення існуючої значної заборгованості, не надання плану реструктуризації та не відображення у проекті плану реструктуризації усіх відомостей, що передбачені ст. 124 КУзПБ, не може свідчити про добросовісну поведінку боржника, що відповідно до наведених висновків є підставою для закриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Судова колегія вважає необґрунтованими твердження боржника, що суд першої інстанції за відсутності погодження кредиторами плану реструктуризації повинен був перейти до наступної процедури, а саме визнання боржника банкрутом та відкриття процедури погашення боргів боржника, з огляду на таке. 
За приписами ст. 130 КУзПБ господарський суд ухвалює постанову про визнання боржника банкрутом і введення процедури погашення боргів боржника у разі, якщо протягом 120 днів з дня відкриття провадження у справі про неплатоспроможність зборами кредиторів не прийнято рішення про схвалення плану реструктуризації боргів боржника або прийнято рішення про перехід до процедури погашення боргів боржника.
Як вже було зазначено вище, у матеріалах справи відсутній план реструктуризації боргів боржника, а наданий боржником проект плану реструктуризації боргів не відповідає вимогам ст. 124 КУзПБ, при цьому кредиторами рішення про перехід до процедури погашення боргів боржника не приймалось.
Колегією суддів також, з урахуванням встановлених обставин, враховано, що застосування до боржника наступної судової процедури, зокрема визнання його банкрутом і відкриття процедури погашення боргів боржника, може призвести до недобросовісного використання боржником судових процедур неплатоспроможності.
Відтак, у суду відсутні підстави для застосування до боржника процедури визнання його банкрутом і відкриття процедури погашення боргів. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 07.07.2022 у справі №916/1941/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 24.10.2022.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Поліщук Л.В.

Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.