П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 540/7422/21	
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Стас Л. В., Шеметенко Л. П.
за участі секретаря – Алексєєвої Н. М.

представника позивачки – адвоката Бєрьозки Ю. В.;
представника Херсонської обласної прокуратури – Наумової Т. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційні скарги адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , Херсонської обласної прокуратури на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

Як вбачається з даних комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», у листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просила:
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, передбаченого статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII за період з 27.03.2020 до 22.10.2021 включно.
-                    зобов`язати здійснити перерахунок заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII з урахуванням належних надбавок та премій, та виплатити різницю недоотриманої суми заробітної плати за період з 26.03.2020 до 22.10.2021 включно з відрахуванням податків та обов`язкових платежів;
-                    визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні;
-                    зобов`язати здійснити нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі не менше середнього місячного заробітку, обчислення якої здійснити відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100.

Обґрунтовуючи вимоги позивачка указувала, що наказом від 21 жовтня 2021 року №864к її було звільнено з 22 жовтня 2022 року з посади прокурора Генічеської місцевої прокуратури Херсонської області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).
Проте, як стверджує позивачка, на день звільнення Херсонська обласна прокуратура не виплатила прокуророві вихідну допомогу при звільненні, передбачену статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Зазначаючи про порушення своїх прав ОСОБА_1 вважає, що вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає у грошовій виплаті працівнику, у випадках, передбачених законом, а відтак у випадку звільнення прокурора у разі ліквідації чи реорганізації органів прокуратури до спірних правовідносин слід застосувати положення статті 44 КЗпП України.
Щодо іншої частини позову про ненарахування та невиплати заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, передбаченого статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 27.03.2020 до 22.10.2021 включно ОСОБА_1 вважає, що Херсонська обласна прокуратура нараховуючи та виплачуючи їй заробітну плату використовувала неконституційну норму, а саме: статтю 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (далі – Закон №1697-VІІ), яка відповідно до рішення Конституційного Суду України №6-р/2020 від 26.03.2020, визнана неконституційною. Зокрема, визнано неконституційними норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ, що унормовували виплату заробітної плати в порядку та розмірах установлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На переконання позивачки, з 26.03.2020 у Херсонської обласної прокуратури не було жодних законодавчих підстав для визначення розміру її заробітної плати, виходячи з посадового окладу, закріпленого постановою Кабінету Міністрів України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.
Зобов`язав Херсонську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні.
У задоволенні інших позовних вимог суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, керуючись правовою позицією Верховного Суду, у справах з подібними правовідносинами, виходив з того, що частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, а, отже, бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні є протиправною.

Досліджуючи позовну вимогу про перерахунок та виплату заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного статтею 81 Закону №1697-VІІ, суд першої інстанції керувався таким.
25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі – Закон №113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратур.
Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону №113-ІХ за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
За таких умов, враховуючи, що вказані положення Закону №113-ІХ неконституційними не визнавались, а також те, що позивачка не пройшла атестацію, суд першої інстанції вважав правомірним нарахування відповідачем заробітної плати, відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати працівників органів прокуратури» (далі – Постанова №505), якою визначено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, адвокат Бєрьозка Ю. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та ухвалити нове рішення про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати заробітної плати, виходячи з розміру посадового окладу, передбаченого статтею 81 Закону № 1697-VII за період з 27.03.2020 до 22.10.2021 включно та зобов`язання здійснити перерахунок заробітної плати.
Обґрунтування вимог апеляції зводиться до того, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що оплата працівників прокуратури, які не пройшли атестацію, здійснюється відповідно до Постанови №505. На думку скаржника, це суперечить насамперед Закону №1697-VІІ.
Як пояснює адвокат, після прийняття Закону №113-ІХ, положення статті 81 Закону №1697-VІІ не змінювалися. На його переконання, виплата прокуророві заробітної плати, визначення посадового окладу не може залежати від факту його переведення до Офісу Генерального прокурора, обласних чи окружних прокуратур.
Скаржник вважає, що станом на період спірних правовідносин статті 81 Закону №1697-VІІ, діє в редакції відповідно до якої, заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

До того ж, адвокат указує, що Законом №113-ІХ лише змінено назви органів прокуратури, без їх реорганізації чи ліквідації.
Після зміни назви з місцевої на окружну, трудові відносини ОСОБА_1 продовжувались в окружній прокуратурі, а тому вона мала право на заробітну плату, розмір якої передбачений статтею 81 Закону №1697-VІІ.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Херсонська обласна прокуратура в апеляційній скарзі просить його скасувати в задоволеній частині позову та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено таке.
По-перше, скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки предметом спору, серед іншого, є нарахування та виплата вихідної допомоги при звільненні прокурора з публічної служби, що у розумінні вимог пункту 1 частини 6 статті 12 КАС України не є справою незначної складності.

По-друге, скаржник указує, що статтею 44 КЗпП України передбачено випадки або юридичні факти, з якими закон пов`язує виплату вихідної допомоги. У цьому переліку відсутній такий випадок як припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Водночас, ані Законом №113-ІХ, ані Законом №1697-VІІ не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Сторони не скористались правом подання відзиву на апеляційні скарги.

У судовому засіданні кожна із сторін підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти апеляції протилежної сторони.

Фактичні обставини справи.

З 01.08.2006 ОСОБА_1 працювала в органах прокуратури, а з 15.12.2015 по 22.10.2021 включно – займала посаду прокурора Генічеської місцевої прокуратури Херсонської області, що підтверджується копією трудової книжки.
За рішенням П`ятнадцятої кадрової комісії від 13.09.2021 №212 ОСОБА_1 визнано такою, що неуспішно пройшла атестацію.
На підставі такого рішення, Херсонська обласна прокуратура прийняла наказ від 21.10.2021 №864к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Генічеської місцевої прокуратури Херсонської області та з органів прокуратури з 22 жовтня 2021 року на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ.
Відповідно до змісту вказаного наказу, Відділу фінансування та бухгалтерського обліку Херсонської обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

22.10.2021 позивачка звернулась із заявою до Херсонської обласної прокуратури про нарахування та виплату вихідної допомоги при звільненні.
Херсонська обласна прокуратура листом від 02.11.2021 повідомила ОСОБА_1 про те, що вихідна допомога при звільненні не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки її звільнено, у зв`язку з рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, а не з підстав, визначених статтею 44 КЗпП України.
Також, у період роботи з 27.03.2020 по дату звільнення, ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного Постановою № 505.

Відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 (справа №540/7279/21), яке набрало законної сили 19.07.2022, ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати незаконного звільнення та до дати постановлення судового рішення.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, які містяться в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для їх задоволення, з огляду на таке.

Спірні правовідносини в даній справі поділяються на дві частини.
Перша – в якому розмірі повинна нараховуватися заробітна плата позивачці в період з 26.03.2020 до 22.10.2021, включно, враховуючи приписи Постанови №505, Закону №1697-VІІ та рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020.

Друга частина – правомірність/неправомірність дій Херсонської обласної прокуратури щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні позивачки з органів прокуратури у жовтні 2021.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 стверджує, що після прийняття Закону №113-ІХ, положення статті 81 Закону №1697-VІІ, що регулюють виплату заробітної плати прокурорів, не змінювалися, оскільки відбулося зміни назви органів прокуратури, без їх реорганізації чи ліквідації. На його переконання, позаяк трудові відносини ОСОБА_1 продовжувались в перейменованій з місцевої в окружну прокуратуру, вона мала право на заробітну плату, розмір якої передбачений статтею 81 Закону №1697-VІІ.

Відповідаючи на такі доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 81 Закону № 1697-VII встановлено, що заробітна плата прокурорів регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини 2 статті 81 даного Закону, заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: вислугу років; виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Законом №113-IX, який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури та внесено зміни до Закону №1697-УІІ, зокрема, замість системи органів прокуратури, яка складається з Генеральної прокуратури України, регіональних та місцевих прокуратур, після проведення атестації прокурорів передбачено побудову нової структури: Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (стаття 7 Закону № 1697-VІІ).
Пунктом 66 Закону №113-IX частину 3 статті 81 Закону№ 1697-УІІ викладено в такій редакції: Посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Пунктом 7 Прикінцевих і перехідних положень Закону України №113-IX встановлено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у регіональних прокуратурах чи місцевих прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в обласних прокуратурах чи окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Таким чином, починаючи з 25.09.2019 (дата набрання чинності Закону№113-IX), отримання прокурорами посадового окладу у розмірі, встановленому статтею 81 Закону №1697-УІІ, пов`язано з набуттям ними статусу прокурорів окружної прокуратури, чому, в свою чергу, мало передувати переведення до таких окружних прокуратур, після проходження відповідної атестації.
Крім того, проведення атестації прокурорів визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати в органах прокуратури.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що оплата праці прокурорів, які до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури відповідно, працювали в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах або військових прокуратурах, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, якою, на час виникнення спірних відносин, була постанова Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» із урахуванням відповідних змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України № 763 від 30.09.2015 та № 1013 від 09.12.2015.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що Закон №113-IX є чинним, неконституційним не визнавався, а тому підлягає застосуванню у спірних відносинах.
Оскільки позивачка у спірний період (з 26.03.2020 по 22.10.2021) перебувала на посаді прокурора Генічеської місцевої прокуратури Херсонської області та не була переведена до окружної прокуратури, заробітна плата за цей період їй повинна виплачуватися відповідно до чинного законодавства, яке встановлювало оплату праці працівників місцевих органів прокуратури, а не окружних.

Посилання у спірних правовідносинах на рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі № 6-р/2020, суд апеляційної інстанції вважає недоречним, оскільки таке рішення Конституційного Суду України чітко визначає неконституційним положення виключно Бюджетного Кодексу України, а інші нормативно-правові акти, в тому числі і Закон №113-IX, неконституційними не визнавались.

Також суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України, вважає необхідним врахувати висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин.
Так, Верховний Суд у постанові від 30.06.2021 (справа №826/17798/14) сформував правові висновки щодо застосування приписів статті 81 Закону № 1697-VII та Закону №113-ІХ, які полягають у такому:
« 61. В аргументації відповідача (Офісу Генерального прокурора) в цій частині є певна рація, адже прокурори, зокрема, Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» та статті 81 Закону №1697-VII.
62. Отож, на дату поновлення позивача на посаді (відповідно до судового рішення) в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Зауважимо, що виплата заробітної плати, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» і статті 81 Закону  №1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).
63. Водночас, прирівнювати посадовий оклад позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.
64. З набранням чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови №505 і Постанови № 1155)».
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 21.10.2021 у справі № 640/154/20 (пункти 104 -106); від 02.11.2021 у справі № 826/20483/14.

Інші доводи апеляційної скарги адвоката Мананкової Т. О. не містять аргументів, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та зводяться лише до переоцінки доказів та фактичних обставин справи.

Щодо другої частини спірних правовідносин, колегія суддів надає оцінку доводам апеляційної скарги Херсонської обласної прокуратури, які полягають у тому, що статтею 44 КЗпП України передбачено випадки або юридичні факти, з якими закон пов`язує виплату вихідної допомоги. У цьому переліку відсутній такий випадок як припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
Тобто, на думку скаржника, в особі Херсонської обласної прокуратури, ані Законом №113-ІХ, ані Законом №1697-VІІ не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідаючи на даний довід апеляції, колегія суддів керується наступним.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.
Так, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Законом № 113-ІХ статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
Водночас Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, тому нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.
Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.
КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).
Статтею 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).
Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус ; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус ; частину дев`яту статті 252 після слів дисциплінарної відповідальності та звільнення доповнено словами і цифрами а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу .
Внесені Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, є правильним висновок суду першої інстанції, що керівник прокуратури, звільняючи прокурора за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, повинен вирішити питання про виплату йому вихідної допомоги на підставі положень статті 44 КЗпП України.
Вихідна допомога – це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Варто відзначити, що правовий висновок про необхідність застосування до спірних правовідносин статті 44 КЗпП України висловлено Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі № 560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі № 380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі № 420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19.

За такого правового регулювання, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що позивачка має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, а, отже, бездіяльність Херсонської обласної прокуратури щодо її ненарахування та невиплати є протиправною.

Слід також додати, що факт звільнення особи є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати вихідної допомоги, у свою чергу, питання правомірності/протиправності звільнення особи жодним чином не впливає на вирішення питання щодо наявності підстав для виплати вихідної допомоги у зв`язку із таким звільненням.
Подібні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 23 лютого 2021 року в справі №640/5320/20, від 05 березня 2021 року в справі №804/5067/16, від 15 липня 2021 року в справі №640/3391/20 та інших.
Отже, факт звільнення позивачки з органів прокуратури є визначальним і достатнім для вирішення питання щодо виплати їй вихідної допомоги.
Верховний Суд не погодився з позицією суду апеляційної інстанції та його висновком про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги під час звільнення у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням про скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі.

Щодо незгоди скаржника, в особі Херсонської обласної прокуратури, із розглядом справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження необхідно зазначити, що відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Дійсно посада прокурора, яку займала позивачка, входить до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище у розмінні Закону України «Про запобігання корупції», однак дана справа не є справою щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Водночас, відповідно до частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті, якою передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
-          щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом;
-          щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
-          про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності;
-          щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідні норми містить також частина четверта статті 12 КАС України.
За приписами частини третьої статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12 та частиною четвертою статті 257 КАС України), тому прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного позовного провадження немає. Відтак, не має достатніх підстав уважати, що розгляд цієї справи мав відбуватися виключно за правилами загального позовного провадження.

Такий висновок суду апеляційної інстанції побудований на висновках Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 29 липня 2021 року (справа №640/22070/18).

Інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, Херсонська обласна прокуратура не зазначила.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи, що судом першої інстанції дотримані вимоги щодо законності та обґрунтованості судового рішення наявні підстави для залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За результатами апеляційного перегляду, згідно статті 139 КАС України, перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 195, 308, 310, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги адвоката Бєрьозки Юрія Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , Херсонської обласної прокуратури – залишити без задоволення.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 25 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                             І. О. Турецька

суддя                                                                                 Л. В. Стас

суддя                                                                                 Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 07.10.2022.