Постанова
Іменем України
 
26 жовтня 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/31181/20
провадження № 61-5618св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Головне управління Національної поліції у місті Києві, Київська міська прокуратура, Державна казначейська служба України,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Київської міської прокуратури на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року у складі судді Осаулова А. А. та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь 5 005 000 грн.
Зазначений позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 01 травня 1999 року він знаходився біля будинку АДРЕСА_1 , жодних протиправних дій не вчиняв, став випадковим свідком, як невідомі йому чоловіки, один з яких був одягнений у форму працівника міліції, вживали алкогольні напої.
05 березня 2002 року заступник начальника Слідчого відділу Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві (далі - СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві) порушив відносно нього кримінальну справу № 03-14986 за частиною першою статті 262 КК України за фактом викрадення вогнепальної зброї.
Його приблизно 10 днів тримали у спецприймальнику, а 15 березня 2002 року затримали за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України та утримували у Київському слідчому ізоляторі.
15 березня 2002 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Юрковський М. В. пред`явив йому обвинувачення в тому, що 01 травня 1999 приблизно о 20 год 30 хв він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , з метою таємного викрадення вогнепальної зброї підійшов до міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУ МВС України ОСОБА_2 та, використовуючи безпорадний стан останнього, викликаний алкогольним сп`янінням, зірвавши револьверний шнур, вартістю 1,46 грн, таємно викрав табельну вогнепальну зброю, пістолет «ТТ-ІЖ» № НОМЕР_1 з магазином вартістю 85,20 грн, а також 8 набоїв до нього загальною вартістю 1,12 грн, чим завдав ВДСО при Харківському РУ ГУМВС України в місті Києві матеріальну шкоду на загальну суму 87,78 грн.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2002 року йому було обрано запобіжний захід у виді взяття під варту.
Надалі прокуратурою Дніпровського району міста Києва було затверджено обвинувальний висновок і кримінальна справа для розгляду по суті була направлена до Дніпровського районного суду міста Києва.
Незважаючи на невизнання вини у злочині, вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2003 року його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
Позивач посилався на те, що у зв`язку з порушенням щодо нього кримінальної справи, його дружина - ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 05 березня                2003 року шлюб було розірвано.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 листопада 2003 року обвинувальний вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2003 року було скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд в той же суд, але в іншому складі суддів.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2004 року, кримінальну справу було повернуто прокурору Дніпровського району міста Києва для організації проведення додаткового розслідування.
Провівши додаткове розслідування, кримінальна справа втретє була направлена до суду для розгляду її по суті пред`явленого обвинувачення. Отримавши кримінальну справу, Дніпровський районний суд міста Києва при попередньому розгляді справи встановив неповноту та однобічність досудового слідства та зазначив, що вказівки, зазначені у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня                     2004 року, не виконані. 
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2005 року кримінальну справу було втретє направлено прокурору Дніпровського району міста Києва для організації проведення додаткового розслідування.
27 травня 2005 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві прийнято постанову про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, 30 травня 2005 року він був звільнений з-під варти з Київського слідчого ізолятора.
Позивач зазначав, що 25 серпня 2005 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Камінська М. П. прийняла постанову про закриття кримінальної справи, порушеної відносно нього, яка постановою заступника прокурора Дніпровського району міста Києва Титора Д. П. від 17 липня 2006 року була скасована, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві для проведення досудового розслідування.
Після набрання чинності новим КПК України 15 лютого 2014 року відомості про злочин були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), кримінальному провадженню присвоєно № 12014100040001813. 
Зокрема, до ЄРДР були внесені такі відомості: «01 травня 1999 року о 21 год                      ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини з набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_2 (кримінальна справа                       № 03-14986 ЖРЗПЗ № 7774 від 01 травня 1999 року)».
20 лютого 2020 року захисник Проскурня О. І. подав слідчому судді Дніпровського районного суду м. Києва клопотання про встановлення строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014100040001813, де вказувалось про невиконання прокурором обов`язків, визначених частиною другою статті 28 КПК України, та недотриманні розумних строків під час проведення досудового розслідування.
Під час розгляду даного клопотання 03 березня 2020 року прокурор повідомив, що кримінальне провадження закрите на підставі частини другої статті 284 КПК України. У зв`язку із цим слідчий суддя Дніпровського районного суду міста Києва ухвалою                від 03 березня 2020 року залишив клопотання про встановлення строку досудового розслідування без задоволення.
Після розгляду клопотання стало відомо, що постановою слідчого СВ Дніпровського УП ГУНП у місті Києві Кучерявого В. В. від 02 березня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12014100040001813 від 15 лютого 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач вважав, що: за незаконне застосування співробітниками поліції психологічного та фізичного насильства, спричинення тілесних ушкоджень у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку йому має бути виплачено 250 000 грн; за незаконне затримання                       15 березня 2002 року, незаконне застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 15 березня 2002 року до 30 травня 2005 року, незаконне проведення обшуку, незаконне засудження 13 травня 2003 року йому має бути виплачено 3 500 000 грн;               за незаконне застосування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд з 31 травня 2005 року до 25 серпня 2005 року має бути виплачено 25 000 грн; за перебування під слідством без застосування запобіжних заходів з 05 березня 2002 року до 14 березня 2002 року, з 17 липня 2006 року до 02 березня 2020 року має бути виплачено                                      1 230 000 грн.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 14 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди кошти у розмірі 248 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом виключно у період з 15 березня 2002 року до 25 серпня 2005 року, оскільки                            з 25 серпня 2005 року жодної підозри не оголошувалось, запобіжний захід не обирався, будь-яких процесуальних дій у кримінальному провадженні не вчинялось, в тому числі після внесення 15 лютого 2014 року відомостей до ЄРДР.
Районний суд дійшов висновку про те, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди. При цьому факт перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 15 березня 2002 року (з моменту пред`явлення обвинувачення) до 25 серпня                           2005 року, тобто 41 місяць та 10 днів, завдало йому моральної шкоди внаслідок психічного впливу пред`явленням обвинувачення, винесення вироку, позбавлення можливостей в повній мірі реалізації ним своїх звичок і бажань, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Сам по собі такий факт є травмуючим для будь-якої людини, яка зазнала незаконних дій правоохоронних органів та суду.
Обчислюючи суму відшкодування моральної шкоди, районний суд взяв до уваги мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом. Зокрема, розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2021 року                         (6 000 грн).
Суд вважав, що позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку з його станом здоров`я (завданням тілесних ушкоджень) працівниками міліції, оскільки вини правоохоронних органів та суду у таких подіях не встановлено, вироку суду щодо таких обставин матеріали справи не містять.
Крім того, районний суд відхилив, як безпідставні, посилання позивача на те, що обставини розірвання шлюбу перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі здійсненням досудового розслідування та судовим розглядом, що саме у зв`язку із цим йому було заподіяно моральну шкоду, адже вини правоохоронних органів та суду у таких подіях немає. 
Київський апеляційний суд постановою від 19 травня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнив частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 230 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач не мав статусу обвинуваченого у вчиненні злочину лише в період з 25 серпня 2005 року до 17 липня 2006 року, оскільки 25 серпня 2005 року слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві виніс постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , яка надалі була скасована постановою заступника прокурора Дніпровського району м. Києва 17 липня 2006 року.
Скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження відновило статус позивача, як обвинуваченого, і вручення підозри у такому випадку не вимагалося, оскільки ще 15 березня 2002 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення та кримінальна справа до 02 березня 2020 року не була закрита.
Апеляційний суд врахував період перебування позивача під слідством та судом                     з 05 березня 2002 року до 25 серпня 2005 року, з 17 липня 2006 року до 02 березня  2020 року та визначив розмір відшкодування у сумі 1 230 000 грн (6 000 грн х                              205 місяців).
Суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження вимог про відшкодування 250 000 грн за вчинення відносно нього фізичного та психологічного насилля співробітниками правоохоронних органів.
Верховний Суд постановою від 19 січня 2022 року касаційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду                    від 19 травня 2021 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України, апеляційний суд належно не повідомив Київську міську прокуратуру про відкриття апеляційного провадження та про судовий розгляд справи, не встановив її правової позиції щодо поданих апеляційних скарг, що унеможливило встановлення необхідних фактичних обставин.
Отже, розгляд цієї справи без повідомлення Київської міської прокуратури про розгляд справи позбавив її права мати розумну можливість представляти свої інтереси як учасника справи в умовах, передбачених процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду.
Вказане, у свою чергу, перешкодило стороні належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами.
Київський апеляційний суд постановою 25 травня 2022 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Проскурні О. І. та Державної казначейської служби України задовольнив частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Стягнув з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
Апеляційний суд врахувавши фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які для нього настали у зв`язку із порушенням його прав, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначив розмір морального відшкодування в сумі 1 400 000 грн.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
Київська міська прокуратура  у червні 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог і прийняти в цій частині нове рішення про відмову у їх задоволенні.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанова Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржуються.
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував положення статті 22, частин першої, другої статті 1176 ЦК України, частин першої, четвертої, п`ятої статті 3, статей 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підпункту 1 пункту 8, пунктів 9, 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 335/2436/18, від 02 вересня                         2020 року у справі № 556/896/18, від 28 листопада 2018 року у справі                                                  № 214/6982/13-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 01 червня                     2020 року у справі № 910/12945/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 336/4785/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 9901/454/18, від 11 лютого 2021 року у справі                        № 9901/374/19, від 08 квітня 2020 року у справі № 804/4245/17, від 24 січня 2020 року у справі № 807/231/17.
Також судом апеляційної інстанції не застосовано положення частини четвертої статті 1176 ЦК України.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Від представника ОСОБА_1 - адвоката Проскурні О. І. у серпні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заявник просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що заявник касаційної скарги посилається на постанови, які не є подібними.
Київська міська прокуратура не зазначила жодної постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок щодо застосування частини четвертої статті 1176 ЦК України у правовідносинах, подібних до правовідносин у цій справі, чим порушила вимоги щодо змісту касаційної скарги, встановлені абзацом 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.
Касаційна скарга не містить доводів про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва.
Справа № 761/31181/20 надійшла до Верховного Суду 21 липня 2022 року.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві 05 березня 2002 року порушено відносно ОСОБА_1 кримінальну справу про таємне викрадення вогнепальної зброї за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 223 КК України.
Згідно з протоколом № В076496 від 15 березня 2002 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
Відповідно до постанови від 15 березня 2002 року дії обвинуваченого ОСОБА_1 кваліфіковано за частиною першою статті 262 КК України.
Слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві 15 березня 2002 року пред`явив ОСОБА_1 обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, та зазначив, що 01 травня 1999 року ОСОБА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись біля будинку АДРЕСА_1 , використовуючи безпорадний стан міліціонера ВДСО при Харківському РУ ГУ МВС України ОСОБА_2 , таємно викрав табельну вогнепальну зброю, а саме - пістолет « НОМЕР_2 та 8 набоїв до нього, загальною вартістю 879,40 грн. Після чого, ОСОБА_1 зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2002 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді взяття під варту, постановлено утримувати його у Київському СІЗО № 13 ДДЗПВП з 18 березня 2002 року.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2002 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 у кімнаті АДРЕСА_3 .
Згідно з постановою від 29 травня 2002 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
13 травня 2003 року вироком Дніпровського районного суду міста Києва                               ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
27 листопада 2003 року ухвалою Апеляційного суду міста Києва вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 13 травня 2003 року скасовано, кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляд.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 04 червня 2004 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2004 року, кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району міста Києва для організації проведення додаткового розслідування.
Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2005 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, повернуто прокурору Дніпровського району міста Києва для організації проведення додаткового розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишено без змін.
27 травня 2005 року слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві винесено постанову про зміну ОСОБА_1 запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд.
30 травня 2005 року ОСОБА_1 звільнений з-під варти з Київського слідчого ізолятора.
25 серпня 2005 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві Камінська М. П. винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 , яка постановою заступника прокурора Дніпровського району міста Києва Титора Д. П. від 17 липня 2006 року скасована, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві для проведення досудового розслідування.
Згідно з витягом з ЄРДР по кримінальному провадженню № 12014100040001813                        15 лютого 2014 року внесено такі відомості до реєстру: «правова кваліфікація: частина перша статті 262 (КК України, 2001 року), фабула: 01.05.1999 о 21 годині ОСОБА_1 , перебуваючи поблизу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 умисно, таємно викрав табельну вогнепальну зброю «ТТ ИЖ 862» та 2 магазини                                 з 16 набоями у міліціонера ВДСО ОСОБА_2 (кримінальна справа № 03-14986 ЖРЗПЗ                   № 7774 від 01.05.1999)», орган, що здійснює досудове розслідування: Дніпровське районне управління ГУ МВС в м. Києві».
Згідно з постановою слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві лейтенанта поліції Кучерявого В. В. від 02 березня 2020 року кримінальне провадження № 12014100040001813 від 15 лютого 2014 року закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. 
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові                      від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру
у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У наведених у статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України  «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає, зокрема у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 цього Закону).
Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Матеріалами справи підтверджено, що  15 березня 2002 року ОСОБА_1 було пред?явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
25 серпня 2005 року старший слідчий СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві Камінська М. П. винесла постанову про закриття за недоведеністю кримінальної справи, порушеної відносно ОСОБА_1 .
Період між пред?явленням обвинувачення та закриттям кримінальної справи становить 3 роки 5 місяців 11 днів.
17 липня 2006 року постановою заступника прокурора Дніпровського району міста Києва Титора Д. П. скасовано постанову старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві Камінської М. П. від 25 серпня 2005 року, а матеріали справи направлено до СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в місті Києві для проведення досудового розслідування.
02 березня 2020 року постановою слідчого Дніпровського управління поліції ГУ НП                    у місті Києві лейтенанта поліції Кучерявого В. В. кримінальне провадження                                       № 12014100040001813 від 15 лютого 2014 року щодо обвинувачення ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України.
Період між винесенням постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження та направленням матеріалів кримінального провадження для проведення досудового розслідування та закриття кримінального провадження становить 13 років 7 місяців 15 днів.
Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 17 років
26 днів, тобто 204 місяці (3 роки 5 місяців 11 днів + 13 років 7 місяців 15 днів).
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що стосовно нього незаконно була порушена кримінальна справа, застосовувалися співробітниками поліції психологічне та фізичне насильство, спричинено йому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми та струсу головного мозку, його незаконно було затримано і застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з 15 березня 2002 року до 30 травня 2005 року, незаконно було проведено обшук, незаконно застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, якого він не вчиняв.
Відповідно до статті 8 Конституції України та частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що право на ефективний засіб правового захисту є надання засобу, за допомогою якого особи могли б отримати на національному рівні відшкодування шкоди, завданої порушенням їхніх конвенційних прав, перш ніж задіяти міжнародний механізм подання скарги до ЄСПЛ (справа «Кудла проти Польщі» (Case of Kudіa v. Poland) рішення від 26 жовтня 2000 року, заява 30210/96, пункт 152).
У справі «Класс проти Німеччини» (Case of Klass and others v. Germany) ЄСПЛ зауважив, що, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права та інтереси порушеними внаслідок прийняття заходів, які, як вона стверджує, суперечать Конвенції, ця особа повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для прийняття рішення за її скаргою, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. Таким чином, статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує «ефективний засіб правового захисту в національному органі» кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод, гарантованих Конвенцією (рішення від 6 вересня 1978 року, заява № 5029/71, пункт 64).
У той же час засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з точки зору закону, так і на практиці в тому сенсі, що він дозволяє або запобігти оскаржуваному порушенню чи його продовженню, або забезпечує належне відшкодування шкоди, завданої будь-яким порушенням, яке вже мало місце.
Переглянувши питання про співвідношення частини 1 статті 6 Конвенції щодо тривалості цивільного або кримінального провадження (розумного строку), що є спеціальною правовою нормою, та статті 13 Конвенції про право на ефективний засіб правового захисту ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» констатував існування «істотної небезпеки» для принципу верховенства права в рамках національних правових систем, коли «під час здійснення правосуддя трапляються надмірні затримки», «для оскарження яких сторони не мають національних засобів правового захисту».
У зв`язку з цим ЄСПЛ підкреслив, що тлумачення статті 13 Конвенції полягає в тому, що це положення гарантує ефективний засіб правового захисту в національному органі влади щодо ймовірного порушення вимоги, передбаченої частиною першою статті 6 Конвенції, про розгляд справи протягом розумного строку.
В іншому випадку, «приватні особи змушені будуть систематично звертатися до Суду в Страсбурзі зі скаргами, які в інакшому разі, і на думку Суду більш доречно, були б спочатку розглянуті в рамках національної правової системи. У перспективі це може послабити ефективне функціонування системи захисту прав людини, створеної Конвенцією, - як на національному, так й на міжнародному рівнях» (справа «Кудла проти Польщі» пункт 155).
Що стосується українських справ то, зокрема у пункті 28 рішення від 11 грудня                  2008 року у справі «Лошенко проти України», ЄСПЛ нагадав, що вирішальним при оцінці ефективності засобу юридичного захисту щодо скарги на тривалість провадження є те, чи заявник може подати таку скаргу до національних судів, вимагаючи певного виправлення ситуації; іншими словами, чи існує засіб захисту, здатний задовольнити його скарги, надаючи пряме та швидке виправлення ситуації. Суд також встановив, що засіб є «ефективним», якщо його можна використати як для прискорення вирішення справи судами, так і для забезпечення скаржника адекватним відшкодуванням за затримки, які вже сталися (справа «Кудла проти Польші», пункти 157-159).
У кримінальних справах «розумний строк», зазначений у пункті 1 статті 6 Конвенції починає діяти, як тільки особа «обвинувачена»; це може статися в дату до розгляду справи в суді першої інстанції, наприклад: дату арешту, дата, коли відповідну особу було офіційно повідомлено про притягнення її до кримінальної відповідальності, або дату відкриття попереднього розслідування (справа «Девеер проти Бельгії», рішення від 27 лютого 1980 року, пункт 42).
Що стосується закінчення «строку», то у кримінальних справах строк, регульований пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплює весь розгляд справи, включаючи апеляційне провадження (справа Koening v. Germany, рішення від 28 червня 1978 року, пункт 98).
Строк вважається розумним на підставі трьох основних критеріїв, визначених, зокрема, у пунктах 30-37 рішення ЄСПЛ від 04 березня 2003 року у справі «Претто та інші проти Італії»:  характер і складність справи; поведінка органів влади; поведінка заявника.
Це право випливає з формулювання статті 6 Конвенції та принципу ефективності.
Суд оцінює складність справи у світлі таких факторів, як характер обставин, кількість залучених у справу підсудних, свідків та проведення паралельних чи пов`язаних з цією справою проваджень.
Апеляційний суд, врахувавши незаконне затримання позивача, характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у життєвих, суспільних та сімейних стосунках позивача, тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, їх тривалість та тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, взявши до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, що визначений ним розмір відшкодування відповідатиме інтересам позивача.
Визначений судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 розмір моральної шкоди є правильним, з огляду на таке.
Згідно з практикою ЄСПЛ, здійснюючи оцінку того чи є надане заявнику відшкодування належним та достатнім врахуванню підлягають усі обставини справи та характер порушення Конвенції.
Зокрема, в ухвалі щодо прийнятності від 18 грудня 2012 року у справі «Валерій Владиславович Згоннік проти України» ЄСПЛ звернув увагу, що присуджена на національному рівні компенсація, яка є нижчою від суми, яку виплатив би суд за аналогічне порушення, все одно може вважатися розумною, за умови, що відповідне рішення національних судів узгоджується з правовою традицією та рівнем життя у відповідній країні, швидко постановлене і виконане.
Водночас, при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у зв`язку з тривалістю перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, судом було враховано не лише прецедентну практику ЄСПЛ, а й обставини цієї справи.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/2373/15-ц, та у постановах Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 335/2436/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 556/896/18,                                           від 28 листопада 2018 року у справі № 214/6982/13-ц, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 01 червня 2020 року у справі № 910/12945/19, від 03 лютого                        2021 року у справі № 336/4785/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 9901/454/18,                   від 11 лютого 2021 року у справі № 9901/374/19, від 08 квітня 2020 року у справі                           № 804/4245/17, від 24 січня 2020 року у справі № 807/231/17, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові                              від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) … [на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими].
Враховуючи викладене, висновки апеляційного суду в оскаржуваній частині не суперечать практиці Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, висловленій у постановах, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Аргументи касаційної скарги про незастосування апеляційним судом положень частини четвертої статті 1176 ЦК України суд касаційної інстанції відхиляє, з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 761/14074/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Аналіз зазначеної норми права свідчить про те, що під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
При розгляді та дослідженні вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 366/2026/18 (провадження № 61-18442св19).
Установивши добровільність самообмови, суд має оцінити виконання слідством свого обов`язку щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини не має переваги в порівнянні з іншими доказами, воно може бути покладено в основу вироку лише при підтвердженні сукупністю інших доказів у справі.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статті 82 ЦПК України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Зі змісту постанови слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві Кучерявого В. В. від 02 березня 2020 року, якою кримінальне провадження, внесене до ЄРДР                                        за № 12014100040001813 від 15 лютого 2014 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 262 КК України, не вбачається висновку про те, що ОСОБА_1 здійснив самообмову. Про наявність факту самообмови не йдеться і в повідомленні про підозру.
Враховуючи викладене, апеляційний суд правильно не застосував положення частини четвертої статті 1176 ЦК України до спірних правовідносин.
Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині.
Постанова Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог в касаційному порядку не оскаржуються, тому не переглядається Верховним Судом.
Наведена у касаційній скарзі вимога про скасування рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення районного суду скасовано апеляційним судом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду в означеній частині не спростовують.
 
Щодо клопотання Київської міської прокуратури про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора
Київська міська прокуратура  у червні 2022 року подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, зокрема просила справу розглядати за участю представника Офісу Генерального прокурора.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотання Київської міської прокуратури про розгляд за участю представника Офісу Генерального прокурора справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій органів досудового розслідування, прокуратури за касаційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 року.
Касаційну скаргу Київської міської прокуратуризалишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 25 травня 2022 рокув частині стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 400 000 грн на відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            А. І. Грушицький
 
                                                                                                           Є. В. Петров