ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 140/1321/22 пров. № А/857/7409/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідач                                          Судова-Хомюк Н.М.,
суддів                                                           Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці на рішення  Волинського окружного адміністративного суду  від 06 квітня 2022 року у справі № 140/1321/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці про визнання дії та бездіяльності протиправними, -
суддя в 1-й інстанції – Лозовський О.А., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення - м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

                                                      В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Волинської митниці (далі – митний орган, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0000062 від 11.11.2021, №0000063 від 11.11.2021.
В обґрунтування вимог зазначає, що винесені митним органом податкові повідомлення-рішення №0000062 від 11.11.2021, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на нафтопродукти, транспортні засоби та шини до них, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами на суму 5 552,39 грн. - за податковим зобов`язанням, та 1 388,10 грн за штрафними санкціями та №0000063 від 11.11.2021, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезення товарів на суму 1 110,47 грн. - за грошовим зобов`язанням та 277,62 грн. за штрафними санкціями є протиправними.
Вказує про те, що при митному оформленні позивачем було сплачено митні платежі: ввізне мито в сумі 15 012,02 грн., податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання в сумі 48 266,84 грн., акцизний податок на транспортні засоби в сумі 20 678,03 грн.. Зазначений транспортний засіб ввозився на підставі оформленого рахунку - фактури №181022.5-AST/PPDD від 22.10.2018 від відправника компанії ASANTECH SP.Z.О.О. Автомобіль є таким, що походить з країн ЄС та має преференційне походження ЄС для надання режиму вільної торгівлі в рамках угоди про асоціацію, однак, за наслідками проведеної перевірки відповідачем встановлено, що позивачем для автомобіля марки AUDI, модель - А4, номер кузова – НОМЕР_1 не підтверджене преференційне походження, а тому зменшені ставки ввізного мита згідно Угоди про асоціацію за митною декларацією 25.10.2018 №205100/2018/017489 не підлягають застосуванню.
Позивач зауважує, що така позиція митного органу ґрунтується виключно на інформації листа Республіки Польща від 22.11.2019 №2601-ІОА.4331.8.2019, яким митні органи Республіки Польщі підтверджують справжність з перевезення товару EUR.1. Однак повідомлено що товар, вказаний у документі не відповідає вимогам преференційного походження згідно з положенням Протоколу 1 Угоди про асоціацію між Україною з однієї сторони та Європейським Союзом, європейським співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, з іншої сторони. Також у відповіді вказано, що декларація про походження товару не підтверджена. У графі 14 «(Результати перевірки») надісланої уповноваженим органом Республіки Польща копії сертифіката зазначено, що виконана перевірка довела, що цей сертифікат не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності.
Позивач вважає, що вказаний лист не може бути належним доказом підтвердження преференційного походження товару, зазначеного у сертифікаті з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN0174105, оскільки декларантом було подано вичерпний перелік документів, який підтверджував і митну вартість товару, і правовідносини з відправником, митне оформлення було успішно проведено. Митним органом не надсилалось ніяких листів чи запитів про надання будь-яких підтверджуючих документів чи повідомлень про надання недостовірних відомостей у поданих документах. Ніяких протоколів про порушення митних правил не складалось та рішень про коригування митної вартості не приймалось.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Волинської митниці №0000062 від 11.11.2021 та №0000063 від 11.11.2021. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці на користь позивача судові витрати в сумі 3992 гривні 40 копійок.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Волинська митниця звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що перевірка була розпочата у зв`язку з отриманням листа Державної митної служби України від 19.12.2019 №16/16-01/7/1070 щодо отриманої відповіді уповноваженого органу Республіки Польщі від 22.11.2019 № 2601- IOA.4331.8.2019 про результати перевірки сертифікатів з перевезення товару EUR.1: від 23.10.2018 № PL/MF/AN 0174105.
Звертає увагу суд на те, що уповноваженим органом Польщі за результатами проведеної перевірки надіслано копію самих сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від з відміткою «не відповідає вимогам щодо достовірності й правильності» у графі 14 сертифіката. Вказана відмітка належним чином засвідчена уповноваженим органом Польщі. Отже, сертифікати з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105 не підтверджує преференційне походження товару, а тому товари, зазначені у сертифікатах, не надається статус преференційного Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.05.2022 6 походження відповідно до Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, так як експортер не надав жодних підтверджуючих документів. 
При цьому, також зазначає, що не виявлення під час митного оформлення порушень законодавства, не може бути підставою для звільнення платника від сплати податків, якщо такі порушення були виявлені у подальшому. У даному випадку формальна наявність «сертифікати з перевезення товару EUR.1, за видачу якого несе відповідальність експортер, не є достатньою підставою для висновку про вчинення позивачем всіх залежних від нього дій для отримання преференції
Діючи добросовісно та застосовуючи пільгові тарифи, позивач мав безсумнівно переконатися, що поставлений ним товар дійсно є товаром відповідного походження згідно з положеннями вищезазначеної Угоди, а не покладатися лише на відповідальність експортера за видачу відповідного сертифікату. У спірних правовідносинах обов`язок з декларування, визначення і сплати мита та податку має саме позивач, а тому саме він, а не продавець товару, Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.05.2022 9 несе відповідальність за повноту виконання цього обов`язку.
Щодо тверджень суду першої інстанції, що вирішення питання щодо країни походження товару повинне прийматися після одержання додаткових відомостей, сам факт звернення до компетентних організацій країн СНД ще не є підставою для відмови в прийнятті митної декларації, то апелянт вважає таке безпідставним, оскільки звернення Державної митної служби України здійснювалось до уповноваженого органу республіки Польщі, а не до країн СНД, а також відповідь що сертифікат з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105 не підтверджує преференційне походження товару також з печатками надійшла від компетентних органів Республіки Польща. 

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 за митною декларацією від 25.10.2018 №205100/2018/017489 та товаросупровідними документами здійснено митне оформлення товару: Легковий автомобіль марки AUDI, моделі А4, ідентифікаційний номер (номер кузова) - НОМЕР_2 , загальна кількість місць, включаючи місце водія - 5, призначений для використання по дорогах загального користування (перевезення пасажирів), номер/модель двигуна - невизначений, тип двигуна - дизельний, робочий об`єм циліндрів - 1968 CM3, потужність - 100 KW, тип кузова - універсал, колісна формула - 4x2, колір- сірий, бувший у використанні, календарний рік виготовлення - 2014, модельний рік виготовлення - 2014, дата введення в експлуатацію - 04.03.2014. Категорія ТЗ за документами виробника – М1, за кодом товару 8703329010 згідно УКТ ЗЕД. Фактурна вартість товару відповідно до фактури від 22.10.2018 №181022.5-AST/PPDD становить 4000 євро (або 128527,58 грн.), митна вартість товару заявлена декларантом за резервним методом становить 205644,13 грн.. Країна походження товару «EU» - Європейський Союз. 
Під час митного оформлення до товарів було застосовано преференційний режим вільної торгівлі на підставі сертифіката з перевезення від 23.10.2018 №PL/MF/AN0174105.
Також під час митного оформлення позивачем було сплачено митні платежі, а саме: ввізне мито - 15012,02 грн, податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання - 48266,84 грн, акцизний податок на транспортні засоби – 20 678,03 грн..
Вказаний транспортний засіб ввозився на підставі рахунку-фактури №181022.5-AST/PPDD від 22.10.2018, наданого експортером ASANTECH SP.Z.О.О.
На підставі наказу Волинської митниці від 16.09.2021 №151 «Про проведення документальної невиїзної перевірки дотримання громадянином ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_3 ) вимог законодавства України з питань митної справи», проведена документальна невиїзна перевірка фізичної особи - громадянина ОСОБА_1 , з питань дотримання вимог законодавства України з питань митної справи в частині обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування при митному оформленні товару за МД від 25.10.2018 №UA205100/2018/017489. 
Вказана перевірка була розпочата у зв`язку з отриманням листа Державної митної служби України від 19.12.2019 №16/16-01/7/1070 щодо отриманої відповіді уповноваженого органу республіки Польщі від 22.11.2019 №2601-10А.4331.8.2019 про результати перевірки сертифікатів з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105.
Листом уповноваженого органу Республіки Польща від 22.11.2019 №2601-10А.4331.8.2019 не підтверджено преференційне походження товару, зазначеного у сертифікаті від 23.10.2018 №PL/MF/AN0174105.
За результатами перевірки складений акт про результати документальної невиїзної перевірки фізичної особи – громадянина ОСОБА_1 з питань дотримання законодавства України з питань митної справи в частині обґрунтування та законності надання (отримання) пільг із звільнення від оподаткування за МД від 25.10.2018 №UA205100/2018/017489, яким встановлено порушення позивачем вимог пункту 1 статті 16 Протоколу 1 до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами - членами, з іншої сторони, ратифікованої Законом України від 16.09.2014 №678-УІІ в частині відсутності підтвердження статусу походження товарів, ввезених за сертифікатом з перевезення товару EUR.1від 23.10.2018 №PL/MF/AN 01741050174105, як такого, що походить з певної країни в розумінні цього Протоколу та підпадають під дію цієї Угоди, частини 7 статті 36, частини 2 статті 48, частини 1 статті 257, пункту 1, 5, 6 частини 8 статті 257, частини 1 статті 270, частини 4, 5 статті 280, частини 1 статті 281 Митного кодексу України від 13.03.2012 №4495-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті мита на транспортні засоби, що ввозяться на митну територію України фізичними особами, на суму 5552,39 грн. за МД від 25.10.2018 №UA205100/2018/017489; пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України від 02.12.2010І №2755-VI (із змінами та доповненнями), в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за МД від 25.10.2018 №UA205100/2018/017489 на суму 1110,47 грн..
На підставі акта перевірки Волинською митницею прийнято податкові повідомлення-рішення №0000062 від 11.11.2021, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем мито на нафтопродукти, транспортні засоби та шини до них, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності та громадянами на суму 5 552,39 грн. - за податковим зобов`язанням, та 1 388,10 грн за штрафними санкціями та №0000063 від 11.11.2021, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезення товарів на суму 1 110,47 грн. - за грошовим зобов`язанням та 277,62 грн. за штрафними санкціями.
Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові аспекти спірних питань, що виникли у межах справних правовідносин, врегульовані положеннями національного та міжнародного законодавства.
Так, згідно з пунктом 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (далі - ПК України),базою оподаткування податком на додану вартість для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу III Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів.
Отже, сума податку на додану вартість залежить від розміру мита, що підлягає сплаті та включається до ціни товару.
Ввізне мито, відповідно до положень статті 272 Митного кодексу України (далі - МК України), встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України. Встановлення нових та зміна діючих ставок ввізного мита, визначених Митним тарифом України, здійснюються Верховною Радою України шляхом прийняття законів України.
Стаття 276 МК України визначає, що платниками мита є: 1) особа, яка ввозить товари на митну територію України чи вивозить товари з митної території України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом; 2) особа, на адресу якої надходять товари, що переміщуються (пересилаються) у міжнародних поштових або експрес-відправленнях, несупроводжуваному багажі, вантажних відправленнях; 3) особа, на яку покладається обов`язок дотримання вимог митних режимів, які передбачають звільнення від оподаткування митом, у разі порушення таких вимог; 4) особа, яка використовує товари, митне оформлення яких було здійснено з умовним звільненням від оподаткування, не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям такого звільнення згідно з цим Кодексом, іншими законами України, а також будь-які інші особи, які безпідставно використовують звільнення від оподаткування митом (податкову пільгу); 5) особа, яка реалізує або передає у володіння, користування чи розпорядження товари, що були випущені у вільний обіг на митній території України із звільненням від оподаткування митними платежами, до закінчення строку, визначеного законом; 6) особа, яка реалізує товари, транспортні засоби відповідно до статті 243 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 277 МК України, об`єктами оподаткування митом є: 1) товари, митна вартість яких перевищує еквівалент 150 євро, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за межі митної території України підприємствами; 2) товари, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню митними платежами відповідно до розділу XII цього Кодексу, а також розділів V та VI Податкового кодексу України; 3) товари, транспортні засоби, що реалізуються відповідно до статті 243 цього Кодексу.
Отже, аналіз такого правового регулювання дає підстави для висновку, що платники податків, визначені статтею 272 МК України, при ввезені відповідного товару (який є об`єктом оподаткування відповідно до частини першої статі 277 МК України) на митну територію України зобов`язані сплачувати ввізне мито.
Частиною першою статті 280 МК України передбачено, що в Україні застосовуються такі види ставок мита: 1) адвалорна - у відсотках до встановленої статтею 279 цього Кодексу бази оподаткування; 2) специфічна - у грошовому розмірі на одиницю бази оподаткування, встановлену статтею 279 цього Кодексу; 3) комбінована, що складається з адвалорної та специфічної ставок мита.
За приписами частин 3-4 статті 280 МК України, ставки мита, крім сезонного та особливих видів мита, встановлюються виключно законами України з питань оподаткування. Ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України.
Згідно частини 5 статті 280 МК України, ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.
До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
За змістом частини другої статті 36 МК України, країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 6 статті 36 МК України, положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки для отримання сертифікату EUR.1 № PL/MF/AN 0174105 від 23.10.2018  звертався саме експортер із відповідним зверненням до компетентних органів, то і відповідальність на достовірність викладеної у цьому сертифікаті інформації повинен нести саме експортер, а не отримувач товару. Складений компанією-відправником рахунок-фактура (інвойс) повністю відповідає вимогам частини четвертої статті 22 Протоколу, оскільки був здійснений шляхом машинописного друкування на інвойсі з використанням польської мовної версії та власноручно підписані та проштамповані експортером, що їх склав. При цьому, відповідальність за оформлення, видачу та достовірність інформації, що зазначена в рахунку-Фактурі. несе виключно експортер.
Суд звернув увагу, що митний контроль після завершення митного оформлення можливий лише за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України та на підставі письмового розпорядження керівника митного органу або особи, яка його заміщує. Однак, митний орган ніяким чином не підтвердив, що такі сумніви були наявні, оскільки імпортований товар, щодо правильності декларування кодів якого стосувалась документальна перевірка, пройшов митне оформлення. Митна декларація, та безпосередньо сертифікат з перевезення EUR. 1 в якій було задекларовано до ввезення на митну територію України товар була прийнята митним органом, а імпортований товар випущений у вільний обіг, зокрема митний органом проведено митне оформлення товару без будь-яких зауважень.
Також, суд першої інстанції зазначив, що в документах, отриманих відповідачем від уповноваженого органу іноземної держави, відсутні відомості, які б вказували на походження товару з іншої країни, яка не відноситься до Європейського Союзу, а тому, позивачем не допущено порушень податкового законодавства, які відмічені в резолютивній частині Акту перевірки. Суд вважав, що лист уповноваженого органу Республіки Польща від 22.11.2019 №2601-ІОА.4331.8.2019, який взятий до уваги Волинською митницею при проведенні документальної невиїзної перевірки позивача, є неналежним доказом, зважаючи на відсутність його офіційного перекладу на момент проведення такої перевірки та не легалізований в установлений законом спосіб на момент проведення документальної невиїзної перевірки позивача та визначення податкових зобов`язань оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.
Відтак, суд дійшов висновку, що позивачем під час процедури митного оформлення задекларовано митну вартість увезеного ним транспортного засобу і сплачено суми обов`язкових платежів, виходячи з первинних (реєстраційних) документів. Позивачем виконані митні і податкові зобов`язання під час здійснення митних процедур.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
За змістом частини 2 статті 36 МК України, країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 6 статті 36 МК України, положення цього Кодексу застосовуються для визначення походження товарів, на які при ввезенні їх на митну територію України поширюється режим найбільшого сприяння (непреференційне походження), з метою застосування до таких товарів передбачених законом заходів тарифного та нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Статтею 43 МК України передбачено, що документами, які підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару. Країна походження товару заявляється (декларується) органу доходів і зборів шляхом подання оригіналів документів про походження товару. Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару. У разі втрати сертифіката приймається його офіційно завірений дублікат. Засвідчена декларація про походження товару - це декларація про походження товару, засвідчена державною організацією або компетентним органом, наділеним відповідними повноваженнями. Декларація про походження товару - це письмова заява про країну походження товару, зроблена у зв`язку з вивезенням товару виробником, продавцем, експортером (постачальником) або іншою компетентною особою на комерційному рахунку чи будь-якому іншому документі, який стосується товару. Сертифікат про регіональне найменування товару - це документ, який підтверджує, що товари відповідають визначенню, характерному для відповідного регіону країни, та виданий компетентним органом відповідно до законодавства країни вивезення товару.
Відповідно до положень ч. 8 ст. 43 МК України, у разі якщо в документах про походження товару є розбіжності у відомостях про країну походження товару або органом доходів і зборів встановлено інші відомості про країну походження товару, ніж ті, що зазначені у документах, декларант або уповноважена ним особа має право надати органу доходів і зборів для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару додаткові відомості. Додатковими відомостями про країну походження товару є відомості, що містяться в товарних накладних, пакувальних листах, відвантажувальних специфікаціях, сертифікатах (відповідності, якості, фітосанітарних, ветеринарних тощо), митній декларації країни експорту, паспортах, технічній документації, висновках-експертизах відповідних органів, інших матеріалах, що можуть бути використані для підтвердження країни походження товару.
Стаття 44 МК України визначає порядок підтвердження країни походження товару.
За змістом 1-2 статті 44 МК України, для підтвердження країни походження товару орган доходів і зборів у передбачених законом випадках має право вимагати та отримувати документи про походження такого товару. У разі ввезення товару на митну територію України документ, що підтверджує країну походження товару, подається обов`язково лише у разі, якщо це необхідно для застосування митно-тарифних заходів регулювання зовнішньоекономічної діяльності, кількісних обмежень (квот), інших заходів економічного або торговельного характеру, що здійснюються в односторонньому порядку або відповідно до двосторонніх чи багатосторонніх міжнародних договорів, укладених відповідно до закону, або заходів, що здійснюються відповідно до закону для забезпечення здоров`я населення чи суспільного порядку, а також у разі, якщо в органу доходів і зборів є підстави для підозри в тому, що товар походить з країни, товари якої заборонені до переміщення через митний кордон України згідно із законодавством України.
З 01 січня 2016 року застосуванню підлягає Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони від 27 червня 2014 року (далі - Угода про асоціацію), розділом IV «Торгівля і питання, пов`язані з торгівлею» якої встановлено порядок здійснення торгівлі товарами -, що походять з територій Сторін.
Відповідно до статті 26 розділу IV Угоди про асоціацію, для цілей цієї Глави «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I до цієї Угоди («Щодо визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва»).
Згідно зі статтею 27 розділу IV Угоди про асоціацію, для цілей цієї Глави «мито» включає будь-яке мито або інший платіж, пов`язаний з імпортом або експортом товару, зокрема будь-який додатковий податок або додатковий платіж, пов`язаний з імпортом або експортом товару.
Кожна Сторона, виходячи із положень частини першої статті 29 розділу IV Угоди про асоціацію, зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої Сторони, відповідно до Графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди.
Відповідно до статті 2 розділу ІІ «Визначення концепції «походження товарів» Протоколу І до Угоди про асоціацію, з метою впровадження цієї Угоди наступні товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу : (a) товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу; (b) товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.
Частиною першою статті 16 розділу V «Підтвердження походження» Протоколу 1 до Угоди про асоціацію, встановлено, що товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.
Процедура видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 встановлена статтею 17 розділу V «Підтвердження походження» Протоколу 1 до Угоди про асоціацію. Згідно з положеннями цієї статті сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником. Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку III. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і згідно з нормами законодавства країни експорту.
Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, що походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу.
Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена комірка, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню.
Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.
Таким чином, аналіз наведених норм міжнародного законодавства та законодавства України дає підстави для висновку, що однією із передумов для використання переваг, передбачених Угодою про асоціацію, є надання документа, що підтверджує походження товару, зокрема, сертифіката з перевезення товару EUR.1.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеного у постанові 16 вересня 2020 року у справі № 460/621/19.
Також, висновок про те, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 та сертифікат про походження товару є підставою для застосування до товару тарифної преференції викладений у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 1.380.2019.002337.
Отже, відповідно до приписів статті 43 та частини 3 статті 44 МК України документами, що підтверджують країну походження товару, зокрема, є сертифікат про походження товару. При цьому, на товари, до яких застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, сертифікат про походження товару подається обов`язково.
Таким чином, наявність сертифікату з перевезення товару EUR.1 є обов`язковою та визначальною умовою для застосування преференційного режиму вільної торгівлі до ввезеного позивачем товару.
З огляду на зазначене, посилання суду першої інстанції на те, що сертифікат про походження товару є лише одним з документів, на підставі якого митний орган встановлює країну походження товару, колегія суддів вважає помилковим за даних обставин справи.
Матеріали справи свідчать, що, відповідно до митної декларації від 25.10.2018 №205100/2018/017489 громадянином ОСОБА_1 ввезено товар «Легковий автомобіль марки AUDI, моделі A4,ідентифікаційний номер (номер кузова) - НОМЕР_2 , загальна кількість місць, включаючи місце водія - 5, призначений для використання по дорогах загального користування (перевезення пасажирів), номер/модель двигуна - невизначений, тип двигуна - дизельний, робочий об`єм циліндрів - 1968 см3, потужність - 100 KW, тип кузова - універсал, колісна формула - 4х2, колір-сірий, бувший у використанні, календарний рік виготовлення - 2014, модельний рік виготовлення - 2014, дата введення в експлуатацію - 04.03.2014р. Категорія ТЗ за документами виробника - M1, за кодом товару 8703329010 згідно УКТ ЗЕД.
Фактурна вартість товару відповідно до фактури від 22.10.2018 № 181022.5- AST/PPDD становить 4000 євро( або 128527,58 грн.), митна вартість товару заявлена Декларантом за резервним методом та становить 205644,13 грн.. Країна походження товару « EU» - Європейський Союз. 
Для підтвердження преференційного походження товару до митного оформлення надано сертифікат з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105. 
Так, в Акті перевірки, зокрема, зазначено, що проведеною документальною перевіркою, з урахуванням офіційно отриманої відповіді від уповноважених органів країни експортера від 22.11.2019 № 2601-ІОА.4331.8.2019 про не підтвердження «преференційного походження товарів в рамках Протоколу І», встановлено обставини, що «експортер ASANTECH SP.Z O.O.» не надав відповідних документів, які підтверджують преференційне походження товару, тому товар, що вказаний у документі не відповідає вимогам преференційного походження». Платником податків - громадянином ОСОБА_1 , при застосуванні преференційних (знижених) ставок ввізного мита щодо товару, який імпортується з території ЄС, відповідно до поданого сертифікату з перевезення товару, створені умови щодо несплати митних платежів в повному обсязі та невиконання вимог, установлених Митним Кодексом України, Податковим Кодексом України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Суд першої інстанції зазначив, що доказів на підтвердження подання позивачем неповної, недостовірної, неправдивої інформації митному органу при декларуванні імпортованого товару відповідачем не наведено.
Також, суд першої інстанції вказав, що за відсутності обґрунтованих підстав для надіслання до уповноважених органів іноземної держави відповідних запитів, незалежно від того, який зміст містять отримані листи-відповіді, проведення документальної невиїзної перевірки не породжує юридичних наслідків.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Згідно із статтею 45 МК України, у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.
Статтею 33 Протоколу 1 до Угоди передбачено порядок такої перевірки підтверджень походження товарів. Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і відповідають іншим вимогам цього Протоколу. Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запиту, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що міжнародним договором передбачено чіткий алгоритм дій митного органу у випадку отримання відповіді компетентного органу за результатами перевірки документів про походження товару, яка, зокрема, не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів.
При цьому, вказаний алгоритм дій контролюючого органу, на запит якого проводилася перевірка документів про походження товару, не передбачає аналізу ним додаткових доказів (документів), наданих декларантом для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару, згідно із частинами восьмою, дев`ятою статті 43 МК України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 08 серпня 2019 року у справі №352/286/17.
З огляду на зазначене, посилання суду першої інстанції на те, що всі інші надані позивачем для митного оформлення товаросупровідні документи кореспондуються між собою та містять чітку, недвозначну і зрозумілу інформацію про товар, ціну, а отже у сукупності містять відомості, які не дають підстав для сумніву щодо застосування преференційних ставок ввізного мита у спірних правовідносинах, є помилковим, адже контролюючий орган не здійснює аналіз додаткових документів для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару.
З приводу посилання суду першої інстанції на те, що саме лист уповноваженого органу Республіки Польща від 22.11.2019 №2601-ІОА.4331.8.2019, який взятий до уваги Волинською митницею при проведенні документальної невиїзної перевірки позивача, є неналежним доказом, зважаючи на відсутність його офіційного перекладу на момент проведення такої перевірки та не легалізований в установлений законом спосіб на момент проведення документальної невиїзної перевірки позивача та визначення податкових зобов`язань оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями слід зазначити наступне/
Виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Для цього частина четверта статті 9 КАС України покладає на суд обов`язок вживати передбачені законом заходи, необхідні для правильного з`ясування всіх обставин справи. Дієвість адміністративного судочинства залежить від того, наскільки повно і всебічно будуть підтверджені доказами обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 КАС України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 16 грудня 2021 року у справі № 420/9844/20.
З огляду на зазначене, посилання суду першої інстанції на відсутність офіційного перекладу листа є передчасним, адже на суд покладається обов`язок всебічно і повно перевірити обставини справи, належним чином їх оцінити, перевірити якими доказами вони підтверджуються.
Так, Митний орган України скориставшись своїм правом, передбаченим статтею 32 Доповнення І «Перевірка підтверджень походження», звертається до компетентного митного органу Республіки Польща з проханням про проведення перевірки сертифікату з перевезення товару форми EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105, який виданий митним органом Республіки Польща та поданий при митному оформленні товару за МД від 25.10.2018 типу ІМ40ДЕ №UA205100/2018/017489, з метою перевірки правомірності преференційного походження товарів. У листі Республіки Польща вказано, що «Перевірка, проведена компетентним органом, показала, що товари, на які поширюється зазначений сертифікат, не мають преференційного походження з ЄС відповідно до положень Протоколу 1 до Угоди про асоціацію між ЄС Та Європейським співтовариством з атомної енергії та їх державами-членами, одного боку та України, з другої частини (Dz.U.UE.L z 2014 r. Poz. 161 str/ ze zm/). Отже, сертифікат з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105 не підтверджує преференційне походження товару, а тому товару, зазначеному у сертифікаті, не надається статус преференційного походження відповідно до Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, так як експортер не надав жодних підтверджуючих документів. 
Колегія суддів вважає, що в митних органах України не було жодних підстав для сумнівів в достовірності наданих митними органами ЄС Республіки Польща інформації щодо перевірки сертифікату з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що, оскільки, експортером не підтверджено преференційне походження транспортного засобу, вказаного у сертифікаті відповідно до Угоди, то відповідно товар не може вважатися таким, що походить з Європейського Союзу та не підлягає митному оформленню із застосуванням преференційної ставки ввізного мита.
З приводу доводів позивача про те, що ним не допущено порушень податкового законодавства, слід вказати наступне.
У даному випадку формальна наявність сертифікату походження товару, за видачу якого несе відповідальність експортер, не є достатньою підставою для висновку про вчинення позивачем всіх залежних від нього дій для отримання спірних преференцій. Діючи добросовісно та застосовуючи пільгові тарифи, позивач мав безсумнівно переконатися, що поставлений ним товар дійсно є товаром відповідного походження згідно з положеннями вищезазначеної Угоди, а не покладатися лише на відповідальність експортера за видачу відповідного сертифікату.
У спірних правовідносинах обов`язок з декларування, визначення і сплати мита та податку має саме позивач, а тому саме він, а не продавець товару, несе відповідальність за повноту виконання цього обов`язку.
До того ж предметом даного спору не є дії експортера товару щодо передачі позивачу того чи іншого товару, тієї чи іншої документації. У даній справі судом досліджується виключно правомірність визначення позивачем розміру ввізного мита та податку на додану вартість при декларуванні спірного товару за поданими контролюючому органу документами.
Отже, оскільки, відомості про опис товару, країну походження, код преференції та відомості про нарахування митних платежів заповнюються в митній декларації декларантом самостійно, то з моменту прийняття митної декларації до митного оформлення саме декларант несе юридичну відповідальність за недостовірність таких відомостей.
Враховуючи вищезазначене, так як позивачем самостійно у митній декларації зазначений код пільги « 410» (звільнення від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, водночас, сертифікати з перевезення товару EUR.1 від 23.10.2018 №PL/MF/AN 0174105 не підтверджує преференційне походження товару, а тому товари, зазначені у сертифікатах, не надається статус преференційного Документ сформований в системі «Електронний суд» 03.05.2022 6 походження відповідно до Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, так як експортер не надав жодних підтверджуючих документів., як наслідок, колегія суддів вважає, що позивач не мав права на застосування преференційного режиму і повинен був при митному оформленні сплатити митні платежі у повному обсязі.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що Волинською митницею правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Колегія суддів приймає до уваги Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому зазначено, що при викладенні підстав для прийняття рішення суд повинен надати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Судова колегія, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Крім того, у рішеннях ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги, а тому, рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 195, 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Волинської митниці задовольнити.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 06 квітня 2022 року у справі № 140/1321/22 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Волинської митниці про визнання дії та бездіяльності протиправними - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 11 жовтня 2022 року