ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2022 року	Львів	Справа № 500/2384/22 пров. № А/857/11836/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді –                                                             Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                       Гінди О.М., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду  від 11 липня 2022 року(суддя –Баранюк А.З., м. Тернопіль) у справі за адміністративним позовом Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1   про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

                                                     ВСТАНОВИВ:
          
Тернопільське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів у червні 2022 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі – ФОП ОСОБА_1 ), в якому просило  стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції в розмірі 38259,00грн. та пені 948,97 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що в порушення приписів Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі – Закон №875-XII) відповідач у 2021 звітному році не дотримав нормативу працевлаштування інвалідів в кількості 1 особа, у зв`язку з чим зобов`язаний сплатити адміністративно-господарські санкції в розмірі 38259,00 грн. та пеню в розмірі 948,97 грн. Оскільки, відповідачем вказані санкції в добровільному порядку до Державного бюджету України не перераховано, вони підлягають стягненню в судовому порядку, що і стало причиною звернення до суду з позовом.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно Законом №875-XII. Оскільки відповідачем не дотримано вимоги вказаного Закону, відтак він повинен сплатити адміністративно-господарську санкцію та пеню. Вважає, що така адміністративно-господарська санкція не є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєним правопорушенням, а є грошовим зобов`язанням, альтернативним зобов`язанню самостійно здійснити працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до Закону.
Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ФОП ОСОБА_1 13.06.2000 зареєстрований, як суб`єкт господарювання та перебуває на обліку в Тернопільському обласному відділенні фонду соціального захисту інвалідів, як підприємець, який в своїй діяльності використовує найману працю.
Відповідно до звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2021 рік за формою 10-ПОІ, наданого відповідачем до Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників товариства становила 10 осіб, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - не заповнено поле, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до статті 19 Закону №875-XII - 1, середньорічна зарплата штатного працівника - 76518,13 грн, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів - не заповнено поле (аркуш справи 9).
На запит Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 04.05.2022 №290/04-133 про подання звітів Ф-З-ПН про наявність вакансій для осіб з інвалідністю у 2021 році ФОП ОСОБА_1 (а.с. 10), Тернопільським міськрайонним центром зайнятості листом від 11.05.2022 №04057/625 (а.с. 11) повідомлено, що протягом 2021 року відповідач подавав статистичну звітність за формою №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" для працевлаштування осіб з інвалідністю. Видавалися направлення 2 особам з інвалідністю для працевлаштування, проте вони відмовились від працевлаштування.
Так, як відповідачем не виконано нормативу щодо працевлаштування інвалідів у 2021 році у кількості, визначеній чинним законодавством, Тернопільським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів було нараховано відповідачу адміністративно-господарські санкції за 1 нестворене робоче місце в сумі 38259,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач порушив терміни сплати адміністративно-господарських санкцій, відповідачу нараховано пеню в сумі 948,97 грн.  Всього заборгованість на загальну суму 39207,97 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 7-8).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частиною другою статті 218 Господарського кодексу України (далі – ГК України) передбачено підстави звільнення від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративного-господарських санкцій. Відповідно, оскільки в даному випадку відповідач вжив усіх залежних від нього передбачених законодавством заходів для недопущення господарського правопорушення, підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій немає.

Частинами першою та другою статті 19 Закону № 875-ХІІ визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
У відповідності до статті 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.
Частиною першою статті 238 ГК України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині першій статті 239 ГК України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. На це вказує також стаття 20 Закону № 875-ХІІ.
Відтак, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Разом з тим, як правильно вказує суд першої інстанції, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 ГК України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).
Так, відповідно до частини першої статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Апелянт покликається на те, що нормативи  робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно Законом №875-XII. Вказує, що згідно “Порядку нарахування пені та її сплати”, який затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України15.05.2007  №223 (далі – Порядок №223), адміністративно-господарські санкції не є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення, елементами якого є вина та наявність причинового зв`язку між самим порушенням та його наслідками.
Апеляційний суд зазначає, що вказаний Порядок встановлює   механізм   нарахування   пені підприємствами,  установами,  організаціями  та фізичними особами, які  використовують  найману  працю,  за порушення термінів сплати адміністративно-господарських    санкцій,   передбачених Законом №875-XII.
Згідно Порядку №223, адміністративно-господарська   санкція   -   це  грошове зобов`язання,  альтернативне  зобов`язанню  самостійно   здійснити працевлаштування  інвалідів  відповідно  до Закону,  сплачується у порядку і розмірах,  передбачених Законом та  постановою  Кабінету Міністрів   України  від  31.01.2007  N  70  (  70-2007-п  )  "Про реалізацію статей 19 і 20 Закону №875-XII.

Колегія суддів вказує, що ні Закон №875-XII, ні Порядок № 223 не регламентують порядок та підстави звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської відповідальності. Однак, як вже зазначалось вище, спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, відтак до даних правовідносин застосовуються норми ГК України.
Разом з тим, ГК України є нормами загальної дії у даному випадку. Відтак незважаючи на те, що спеціальними нормативними актами (Закон №875-XII, Порядок №223) не передбачено звільнення від відповідальності, не означає неможливість такого звільнення, оскільки таке передбачено актом загальної дії – ГК України.

Можливість звільнення суб`єкта господарювання від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), у випадку доведення, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення, неодноразово стверджувалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 26 червня 2018 року у справі №806/1368/17, від 20 травня 2019 року у справі №820/2380/16, від 11 серпня 2021 року у справі № 825/1790/18.
З огляду на вищенаведене, твердження апелянта про те, що законодавство дає роботодавцю лише дві альтернативи – або працевлаштувати особу з інвалідністю, або сплатити адміністративно-господарські санкції, та не передбачено звільнення від відповідальності, є неправильними та ґрунтуються на довільному трактуванні ним норм законодавства, а також суперечать правовій позиції Верховного Суду.

Відтак, правильним є твердження суду першої інстанції, що у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VІ "Про зайнятість населення" (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Суд звертає увагу, що обов`язок підприємств подавати центрам зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів саме щомісяця був встановлений Законом України від 01 березня 1991 року № 803-XII "Про зайнятість населення", який втратив чинність 01 січня 2013 року, а тому до спірних правовідносин не застосовується.
Отже, з 01 січня 2013 року періодичність подання звітів 3-ПН не була регламентована законом.
Вказане питання врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316).
Згідно з Наказом № 316 форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії.
Як зазначалося вище відповідачем подавався до Тернопільського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2021 рік за формою 10-ПОІ, згідно якого, середньооблікова кількість штатних працівників товариства становила 10 осіб, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до ст.19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" - 1.
Крім того як слідує із наданої інформації Тернопільським міськрайонним центром зайнятості, протягом 2021 року відповідач подавав статистичну звітність за формою №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" для працевлаштування осіб з інвалідністю. Видавалися направлення 2 особам з інвалідністю для працевлаштування, проте вони відмовились від працевлаштування.
У матеріалах справи (а.с. 14) містяться корінці направлень, де обидва претенденти власноручно написали відмову від працевлаштуванню.
Доказів безпідставної відмови інвалідам, які самостійно зверталися до відповідача з метою працевлаштування у даному випадку позивачем не надано, а судом не здобуто.

Таким чином, ФОП ОСОБА_1 були виконані вимоги Закону № 875-ХІІщодо вжиття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України позивачем не надано.
Відтак, з урахуванням неведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач вжив усіх залежних від нього передбачених законодавством заходів для недопущення господарського правопорушення.
Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 26 червня 2018 року у справі №806/1368/17, від 20 травня 2019 року у справі №820/2380/16, від 11 серпня 2021 року у справі № 825/1790/18.
Вказані обставини, на думку колегії суддів, свідчать про наявність підстав для звільнення відповідача від відповідальності на підставі частини другої статті 218 ГК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                               ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення  Тернопільського окружного адміністративного суду  від 11 липня 2022 року в справі №500/2384/22- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. Я. Качмар