ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року	Львів	Справа № 460/15562/21 пров. № А/857/12926/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
Головуючого судді –                                                   Ніколіна В.В.,
суддів –                                                                       Гінди О.І., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 31 березня 2022 року (суддя – Зозуля Д.П., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області про стягнення податкового боргу,-

                                                         ВСТАНОВИВ:
          Головне управління ДПС у Рівненській області (далі – ГУДПС у Рівненській області) у листопаді  2021 року звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути податковий борг. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за відповідачем обліковується заборгованість по податках і  зборах в загальній сумі 93066,60 грн.
          Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 березня 2022 року позов задоволено.
          Не погодившись з ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що податкові повідомлення рішення не були надіслані за належною адресою, а тому не є врученими, а визначена ними сума податкового зобов`язання є неузгодженою.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
          Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що за даними обліку позивача за ОСОБА_1 рахується заборгованість в загальній сумі 93066,60 грн., а саме: орендна плата з фізичних осіб в сумі 93066,60 грн.
Заборгованість з орендної плати з фізичних осіб в сумі 93066,60 грн., виникла на підставі податкових повідомлень-рішень № 57023-5102-1717 від 26.06.2018 та № 7222975-5113-1717 від 30.06.2019.
Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом доказами: розрахунком виникнення боргу, станом розрахунків з бюджетом, витягом з інтегрованої картки платника податків, податковою вимогою форми "Ф" від 08.06.2017 №561-23, податковими повідомленнями-рішеннями № 57023-5102-1717 від 26.06.2018 та № 7222975-5113-1717 від 30.06.2019.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що податкові повідомлення-рішення відповідачем не оскаржені, не скасовані та є чинними, отже загальна сума податкового зобов`язання є узгодженою і підлягає сплаті.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі – ПК України).
Платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи (пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України).
Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи (п.36.1 ст. 36 ПК України).
Згідно п.57.1 ст. 57 ПК України, платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог пп.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України  податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з п.59.1 ст.59 ПК України, у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається) (п.  59.5 ст. 59 ПК України).
Податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу (пп.14.1.153 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем виставлено податкову вимогу форми "Ф" від 08.06.2017 №561-17, яку було надіслано відповідачу.

Згідно з пунктом 58.1 статті 58 ПК України, 58.1. контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 58.3 статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Пунктом 42.2 статті 42 ПК України передбачено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
Пунктом 42.5 статті 42 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.
На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.
Згідно статті 45 ПК України, платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу.
Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.
Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.
Згідно з матеріалами справи, відповідно до статті 59 ПК України позивачем було направлено податкову вимогу форми “Ф” 561-17 від 08.06.2017 рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу відповідача, зокрема: АДРЕСА_1 . Лист повернувся до податкового органу з відміткою “за закінченням терміну зберігання”.
Водночас, згідно реєстраційних даних контролюючого органу та відповідно до ідентифікаційних даних відповідача, в частині “Довідкові” вказана адреса: 33003, м. Рівне, вул. Струтинської (Гайдамацька), будинок 31, кватира 132, а в частині “ Місце проживання ”: АДРЕСА_2 .
Також, як зазначав суд першої інстанції, на запит суду, сформованого 21.11.2021, Управлінням ДМС у Рівненській області за даними Єдиного державного демографічного реєстру, надано інформацію про адресу відповідача: АДРЕСА_1 .
Вказана адреса відповідає податковій адресі платника податків відповідача, наявної у податкового органу.
Отже, листи ГУДПС у Рівненській області до відповідача надсилалися за адресами згідно даних відповідача, які наявні в реєстрі контролюючого органу.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2018 року у справі №820/1864/17 зазначив, що добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатися на неотримання ним документів, як на обстановку, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на те, що ним не було отримано податкову вимогу за його податковою адресою.

За правилами пункту  56.1 статті 56 ПК України, рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.
У разі якщо платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, такий платник має право звернутися із скаргою про перегляд цього рішення до контролюючого органу вищого рівня (п.56.2 ст.56 Податкового кодексу України).
З урахуванням строків давності, визначених  статтею 102 ПК України, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення (абз.1 п.  56.18 ст. 56 Податкового кодексу України).
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується апеляційним судом, податкова вимога форми "Ф" від 08.06.2017 №561-17 та податкові повідомлення-рішення № 57023-5102-1717 від 26.06.2018 та № 7222975-5113-1717 від 30.06.2019, у встановленому законом порядку відповідачем не оскаржені, не скасовані та є чинними, отже  загальна сума податкового зобов`язання є узгодженою і підлягає сплаті.
Пунктами  41.1,  41.4 статті 41 ПК України  визначено, що контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Органами стягнення є виключно контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 цього пункту, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється.
Згідно з п.19-1.45 ст.19-1 ПК України  контролюючі органи мають право звертаються до суду у випадках, передбачених законодавством.
Контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини (пп.20.1.34 п. 20.1. ст. 20 ПК України).
Відповідно до п.95.3 ст. 95 ПК України  стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підтверджені належними та допустимими доказами, і підлягають до задоволення повністю.
Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Міркування і твердження відповідача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
                                                  ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення  Рівненського окружного адміністративного суду  від 31 березня 2022 року в справі №380/8599/22- без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш