КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа 752/1334/21                                                                                           Головуючий у І-й інстанції - Машкевич К.В.
апеляційне провадження № 22-ц/824/8589/2022                                              Доповідач Заришняк Г.М
 
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 жовтня    2022 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Кулікової С.В., Рубан С.М.
При секретарі    - Осадченко І.В.
розглянув  у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сапонова Олександра Вікторовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», Акціонерне товариство «Таскомбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, стягнення збитків,-
 
                                                  ВСТАНОВИВ :
 
У січні 2021 р.   ОСОБА_1 звернулася в суд  з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», АТ «Таскомбанк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, стягнення збитків.
В обґрунтування позову вказувала, що 07.05.2020 року вона  уклала договір про організацію фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 робіт по виготовленню та передачі у власність ПВХ-конструкцій на загальну суму 30 388,00 грн.
Під час укладання вказаного договору в офісі ОСОБА_2 представники останнього дали їй на підпис кредитний договір від 07.05.2020 року за №9224689301 з ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень».
За декілька тижнів після укладення договору вона отримала вироби, які не відповідали необхідним для монтажу розмірам та не можуть бути використані за призначенням.
В подальшому, позивачем отримано повідомлення про відступлення прав вимог до АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору про відступлення права вимоги №ТАЦФР-10-2016р. від 07.10.2016 року та після цього почались телефонні дзвінки представників банку з погрозами та вимогами сплатити грошову суму за кредитним договором в сумі 88 772,02 грн.
Зазначила, що дійсно відповідачем їй були надані грошові кошти в сумі 30 388,00 грн., однак при укладенні договору вона не здогадувалась, що загальна сума її грошових зобов`язань перед відповідачем сягнула 88 772,02 грн.
Жодний представник відповідача під час укладення кредитного договору не був присутнім у офісі ОСОБА_2 , визначена ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» інформація до укладення кредитного договору позивачу не надавалась, в тому числі і щодо процентів за користування кредитом, які перевищують розмір облікової ставки НБУ.
Вважає, що її права на надання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації було порушено. Також, відповідач застосував нечесну підприємницьку практику.
Позивач вважала, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг. Умови договору, на думку позивача є несправедливими.
На підставі викладеного, просила позов задовольнити.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі  адвокат Сапонов О.В., діючий  в інтересах ОСОБА_1 ,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального  та процесуального права, просить  рішення  суду  скасувати та постановити нове рішення про  задоволення позову. 
Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Сторони та треті особи в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної  скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з  таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і це  було встановлено судом, що 07.05.2020 року між позивачкою  та ТОВ «ФК «Центр Фінансових Рішень» укладено кредитний договір за №9224689301, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 30 388,00 грн.
Звертаючись з даним позовом, позивач просила визнати недійсним кредитний договір від 07.05.2020 року за №9224689301 з підстав того, що їй інформація до укладення кредитного договору не надавалась, в тому числі і щодо процентів за користування кредитом, які перевищують розмір облікової ставки НБУ. Позивач вважала, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки їй не було надано інформацію про сукупну вартість кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Таким чином, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості,наданій сторонам, визначити умови такого договору.
Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
На виконання вказаної вимоги законодавства ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» було надано позивачці необхідну інформацію, про що зазначено в розділі 2 кредитного договору, Заяві-анкеті на отримання кредиту та інших послуг та в Паспорті кредиту, які позивачка  власноручно підписала.   Ці документи ОСОБА_1 додала до своєї позовної заяви.
Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на час укладення кредитного договору,  протягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.
В матеріалів справи відсутні  докази того, що  позивачка, вважаючи  кредитний договір несправедливим, у відповідності до вимог вказаної норми Закону,  зверталась  до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» із заявою про відмову від договору та    отримані   грошові кошти не повернула Товариству.
ОСОБА_1 , як  дієздатна особа, до підписання кредитного договору  була ознайомлена з його умовами,повідомлена про усі істотні умови договору та погодилась з ними, добровільно поставивши на договорі власноручний підпис.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Суду не надано жодного належного та переконливого доказу на підтвердження того факту, що від позивачки під час укладення договору умисно укривалася інформація щодо умов кредитного договору. Також це спростовується підписами позивачки на обох частинах оспорюваного договору, який свідчить про те, що позивачка ОСОБА_1  була ознайомлена і згодназ усіма істотними умовами кредитного договору, а також своїм власноручним підписом підтвердила, що інформація, передбачена ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» була надана позивачці AT «СК «ТАС». Також підтверджено, що надана позивачу інформація забезпечує правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання.
Відповідно до ч.1. ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, передбачених ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.
Згідно ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору та Паспорту споживчого кредиту  вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, порядок нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. 
Позивачка погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивачки на договорах свідчать про її згоду на укладення договорів саме на тих умовах, які в них зазначені.
Як слідує із змісту позову, позивачкою, як одну із підстав для визнання недійсним оспорюваного договору зазначено статтю 230 ЦК України.
Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Згідно з ро`ясненнями, викладенимі в  п.20 Постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Незмінною є практика стосовно розгляду таких позовів і на час розгляду цього спору, оскільки аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року у справі №638/20120/16.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Тому не будь-які докази, а лише ті, які дають можливість суду встановити обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, можуть бути враховані судом.
В силу ст. ст. 12, 81 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Разом з тим, що  позивачкою  не було надано належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що при укладанні спірного кредитного договору від 07 травня  2020 року відповідач ввів  ОСОБА_3  в оману з метою отримання коштів.
Щодо доводів позивачки, що відповідачем була  застосована нечесна підприємницька практика, колегія суддів вважає наступне.
За положеннями частини першої, пункту 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи  умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Позивачкою  не доведено належними та допустимим доказами про те,  що кредитний договір призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також, що умовами  такого договору  завдається шкода споживачеві.
Посилання позивачки на те, що вона була змушена укладати кредитний договір, оскільки у неї не було коштів на придбання продукції, також є недоведеним, оскільки будучи обізнаною з умовами кредитного договору, остання мала можливість відмовитись від кредиту в даній фінансовій установі, та звернутись до іншого кредитора за отриманням споживчого кредиту.
В обґрунтування заявлених позовних вимог стороною позивача не було доведено, які саме умови кредитного договору  свідчили про нечесну підприємницьку практику.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно доводів позивачів про недоведеність порушення ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» вимог ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині не ознайомлення позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками, вказавши, що зазначена позивачем інформація не відповідає дійсності, оскільки до позовної заяви сама позивач надала наявні у неї  копіі: Заяви-анкети на отримання кредиту та інших послуг в ТОВ «ФК «ЦФР», Паспорту кредиту.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 , обгрунтовано відмовивши в позові.
 Постановлене судом рішення  відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права й не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційної  скарги.
Посилання в апеляційній скарзі на одночасне укладення з договором кредиту і договору підряду, а також договору страхування, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки предметом даного розгляду є визнання недійсним  кредитного  договору від 07 травня 2020 року.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не виливають на  правильність ухваленого судового рішення.
Керуючись   ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу  адвоката Сапонова Олександра Вікторовича, діючого в інтересах ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова  набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом 30 днів з моменту виготовлення повної постанови.
Повна постанова виготовлена 18 жовтня 2022 р.
    
Головуючий  
 
  Судді: