Постанова 
Іменем України                                                                                         
17 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 179/1484/21
провадження № 61-19978св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Погрібного С. О., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - приватний нотаріус Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солодовник Вікторія Володимирівна, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року у складі судді Ковальчук Т. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                     (м. Дніпро) Солодовник В. В., третя особа - ОСОБА_2 , про визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії протиправною та зобов`язання вчинити нотаріальну дію. 
 
В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 , яка за життя склала заповіт, згідно з яким заповідала йому              земельну ділянку (пай) площею 5,130 га, що знаходиться на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області. Цим же заповітом ОСОБА_3 заповідала своєму другому синові ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою, що знаходиться на АДРЕСА_1 . 19 квітня 2018 року вказаний заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі Дніпропетровською філією Державного підприємства «Національні інформаційні системи». У встановлений законом шестимісячний строк після смерті ОСОБА_3 позивач звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса Солодовник В. В. Постановою приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солодовник В. В. від 22 лютого 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки згідно з інформацією зі Спадкового реєстру, невідома дата народження ОСОБА_3 . Позивач зазначав, що при реєстрації спірного заповіту в Спадковому реєстрі було вказано реєстраційний номер облікової картки платника податків ОСОБА_3 - НОМЕР_1 та вказано дату її народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Присліп Турківського району Львівській області, що посвідчений 16    січня 2018  року Личківською сільською радою Магдалинівського району Дніпропетровської області, є чинним, не скасований, що надає нотаріусу можливість та право видати йому свідоцтво про право власності за заповітом після смерті матері.
 
З огляду на вказане позивач просив суд визнати дії приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солодовник В. В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , - протиправними; зобов`язати приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солодовник В. В. видати ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на спадщину після смерті його матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, у відкритті провадження у справі відмовлено.
 
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскільки предметом цього спору є визнання відмови у вчиненні нотаріальної дії протиправною та зобов`язання вчинити нотаріальну дію, тобто оскаржуються дії суб`єкта владних повноважень, то такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має бути розглянутий адміністративним судом.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від   09 листопада 2021 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття             провадження.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули увагу на те, що спір у цій справі носить приватноправовий характер, оскільки впливає на спадкові права позивача;
 
-   не врахували правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (провадження                               № 14-577цс19).
 
На момент розгляду справи відзиви на касаційну скаргу  ОСОБА_1 від інших учасників справи не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 грудня 2021 року касаційну скаргуОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.    
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано із Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області матеріали справи № 179/1484/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.     
 
У січні 2022 року матеріали справи № 179/1484/21 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2022 року справу № 179/1484/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у  складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від  04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
 
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.
 
Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.
 
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України), Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, відносин та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
 
Таким чином, критеріями розмежування судової юрисдикції, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Таким критерієм також може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
 
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).
 
Термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
 
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах                             від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/7, від  13 листопада 2019 року у справі № 755/9215/15-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18, від 07 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц, від 29 вересня 2020 року у справі № 813/2173/17,  та Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 758/5066/20.
 
Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що підставою для оскарження ОСОБА_1 дій  приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Солодовник В. В. щодо відмови у вчиненні нотаріальної дії та вимог про зобов`язання вчинити певні дії стало порушене, на думку позивача, право на спадкування за заповітом земельної ділянки (паю) площею 5,130 га, що знаходиться на території Личківської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та належала його матері ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Отже, у цьому випадку є спір про право позивача на спадщину, а не спір між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, тому цей спір не є публічно-правовим і належить до цивільної юрисдикції, оскільки саме суть правовідносин (зміст та характер спору) є вирішальним під час віднесення справи до цивільної чи адміністративної юрисдикції, а не суб`єктний склад сторін. 
 
Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про непідсудність зазначеної справи судам цивільної юрисдикції.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду (пункт 2 частини першої статті 409 ЦПК України).
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина третя статті 411 ЦПК України).
 
Оскільки суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин та постановив ухвалу про відмову у відкритті провадження, а суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді цієї ухвали не виправив допущені судом першої інстанції порушення, тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Під час продовження розгляду справи суду першої інстанції належить врахувати викладене вище, розглянути позовну заяву з додатками  ОСОБА_1 на предмет відповідності вимогам ЦПК України та вирішити питання щодо відкриття або відмови у відкритті провадження у справі.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду спору.
 
Керуючись статтями 400, 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
 
Ухвалу Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак        	
Судді:	І. Ю. Гулейков        	
 	С. О. Погрібний        	
 	Г. І. Усик        	
 	В. В. Яремко