ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1185/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 702/472/21 Категорія: 310000000 	Жежер Ю. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       29 вересня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого                                Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)         
Суддів                                        Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач  ОСОБА_2 

розглянувши в м. Черкаси в порядку письмового провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Жежер Ю.М. у приміщенні Монастирищенського районного суду Черкаської області 05.07.2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
в с т а н о в и в :

13.08.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що між нею, ОСОБА_1 та відповідачем, ОСОБА_2 , 25.10. 1968 року укладено шлюб. Шлюб між ними не розірвано на дату пред`явлення позову, але на даний час в органах РАЦС знаходиться спільна заява сторін про розірвання шлюбу. 
17 серпня 2021 року шлюб між сторонами розірвано в органах РАЦС, що підтверджують сторони в судовому засіданні.
За час перебування в шлюбі, вказує позивач ОСОБА_1 сторонами було придбано наступне майно: автомобілі Toyota Camry 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 та Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які зареєстровані на ім?я відповідача. 
Згіддо витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 28.07.2021 року ОСОБА_2 є зареєстрованим власником вказаних автомобілів, зазначає у позові ОСОБА_1 .
Позивач ОСОБА_1 вважає, що відповідач ОСОБА_2 має намір відчужити дані транспортні засоби, щоб уникнути поділу спільного майна, що є спільною власністю подружжя.
Позивач вказує, що транспортні засоби придбано за спільні кошти подружжя. Автомобілі знаходяться у відповідача ОСОБА_3 , тому станом на даний час позивачу не відомо, де знаходяться автомобілі.
Відповідно до висновку № 1482/2 від 03.08.2021 року стосовно вартості транспортного засобу від 03.08.2021 року вказана вартість автомобіля Toyota Саmгу 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 178780 грн.
Згідно висновку № 1483/2 від 03.08. 2021 року вартість транспортного засобу Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 62550,00 грн.
       Позивач ОСОБА_1 просить визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобілі Toyota Camry 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 та Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля Toyota Camry 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1/2 частку автомобіля Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 та стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.
       27.04.2022 року від представника позивача ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зміну предмету та підстав позову, згідно якої вказується, що за час розгляду даної справи в суді, відповідач ОСОБА_2 продав автомобіль Ореl Vectra, 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою уникнення поділу спільного майна подружжя . а саме: автомобіля Opel Vectra 1990 року .
Позивач ОСОБА_1 вважає за необхідне визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль Тоуоta Сamry, 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 та визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку даного автомобіля.
Щодо поділу вартості відчуженого автомобіля Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , то позивач посилається, що оскільки під час розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 продав автомобіль Opel Vectra 1990 року, з метою уникнення поділу спільного майна подружжя щодо вказаного автомобіля, то такі дії відповідача ОСОБА_2 є недобросовісними, здійснені ним на власний розсуд без дозволу позивача ОСОБА_1 та не в інтересах сім`ї, а тому необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Позивач ОСОБА_1 , уточнивши остаточно позовні вимоги просила суд: визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Тоуоta Сamry, 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля Toyota Camry, 2002 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 31275,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судові витрати: сплачений судовий збір та витрати на надання професійної правничої допомоги у сумі 25000 грн.
Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задоволено повністю.
Визнано спільною сумісною власністю  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль Toyota Camry, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на 1/2 частину автомобіля Toyota Camry, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 31275 (тридцять одну тисячу двісті сімдесят п`ять) грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Стягнуто із  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 124 (дві тисячі сто двадцять чотири) грн. 25 коп., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 229 (дві двадцять дев`ять) грн. 40 коп., всього 2353 (дві тисячі триста п`ятдесят три) грн. 65 коп.
Визначено, що заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо поділу автомобіля Opel Vectra та стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 31275,00 грн. - вартості 1/2 частини автомобіля, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 вказує, що, не зважаючи на значні порушення норм процесуального права, суд першої інстанції прийняв заяву представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Євтушенка М.П. про зміну предмета та підстав позову.
Скаржник ОСОБА_2 акцентує увагу на тому, що у зв`язку з системним порушенням норм процесуального права зі сторони головуючого судді, що не дозволило заявити клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи щодо вартості автомобіля Opel Vectra, використати пояснення свідка ОСОБА_5 як доказ у справі, головуючому судді було заявлено відвід. Однак, ухвалою суду від 27.06.2022 року у задоволенні заяви про відвід судді безпідставно відмовлено, вважає скаржник. Тому, справу розглянуто суддею, якому був заявлений обґрунтований відвід, який безпідставно відхилений суддею, що є обов`язковою підставою для скасування рішення суду відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, вважає скаржник.
Відповідач ОСОБА_2 також посилається , що, закривши підготовче засідання без його виклику до суду та повідомлення про проведення судового засідання, суд позбавив його прав, передбачених статтями 43, 49, 81, 197 ЦПК України., чим порушив вимоги закону.
В апеляційній скарзі він зазначає, що автомобіль Opel Vectra вибув з володіння сторін за спільною згодою ще у 2016 році, коли був відчужений та переданий у власність іншій особі. Так, на прохання доньки, яка бажала купити більш комфортний автомобіль, сторони продали вказаний автомобіль Opel Vectra ОСОБА_5 , а кошти передали доньці ОСОБА_6 , який вона витратила їх на придбання іншого автомобіль, яким користується по теперішній час, оформивши автомобіль на своє ім`я. 
ОСОБА_2 акцентує увагу на тому, що договір купівлі-продажу автомобіля Opel Vectra, посвідчений 14.09.2021 року, був укладений для приведення правовідносин з ОСОБА_5 щодо придбання автомобіля, які сформувалися ще у 2016 році, тобто по совісті і справедливості, що відомо позивачу ОСОБА_1 .
Скаржник  ОСОБА_2 звертає увагу також на те, що суд безпідставно наклав арешт на автомобіль Toyota Camry та продовжив захід забезпечення позову протягом 90 днів з дня набрання законної сили рішення суду першої інстанції.
Враховуючи наведене в апеляційній скарзі, скаржник  ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції постановити рішення, яким скасувати ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27.06.2022 року про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Жежер Ю.М. Скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року в частині позовних вимог щодо поділу автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у розмірі 31275,00 грн. та відмовити у задоволенні цих вимог. Скасувати захід забезпечення позову у вигляді арешту автомобіля Toyota Camry 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу.
08 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від скаржника ОСОБА_2 надійшло доповнення до апеляційної скарги.
В доповненні до апеляційної скарги вказано, що позивач, в порушення вимог ст. 49 ЦПК України, фактично змінила не тільки предмет, а і підстави позову щодо предмету спору автомобіля Opel Vectra, та не зважаючи на заперечення представника відповідача, змінена редакція позову була прийнята судом до розгляду і задоволена в повному обсязі. Тому, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, позов ОСОБА_1 підлягає розгляду в первісній редакції з урахуванням заявлених представником відповідача клопотань.
Скаржник звертає увагу на те, що на момент подання позову, спірне майно вже як 5 років тому вибуло із володіння сім`ї, оскільки було відчужено відповідачем ОСОБА_2 на підставі генеральної довіреності іншій особі та позивач про це була обізнана та достовірно знала. Про те, що кошти від відчуження автомобіля були використані в інтересах сім`ї свідчить відсутність протягом майже 5 років будь-яких претензій з боку позивача до відповідача. Тому, автомобіль Opel Vectra підлягає виключенню із майна, що входить до поділу між подружжям у зв`язку із розірванням шлюбу та поділом майна, вказаного позивачем.
В доповненні до апеляційної скарги скаржник ОСОБА_2 просив суд апеляційної інстанції прийняти до розгляду доповнення та задовольнити апеляційну скаргу.
26 серпня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Євтушенка М.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В обґрунтування відзиву представником позивача зазначається, що стороною відповідача ОСОБА_2 не було письмово повідомлено об`єктивні причини, з яких докази, які долучені до апеляційної скарги, не є належним чином засвідчені, та не могли бути подані разом з відзивом, тому вважає, що скаржник не обґрунтував неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього. 
У клопотанні про виклик свідка ОСОБА_7 правомірно відмовлено судом першої інстанції, так як відповідачем не дотримано строків подання даного клопотання. Крім того, обставини, які може підтвердити даний свідок не підтверджують жодних суттєвих обставин у даній справі, з огляду на продаж автомобіля під час розгляду даної цивільної справи, всі докази подані відповідачем, не є переконливими.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Євтушенко М.П. вважає, що доповнення до апеляційної скарги подано з порушенням встановлених строків ч. 1 ст. 364 ЦПК України. 
Щодо скасування ухвали Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27.06.2022 року про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Жежер Ю.М. вказує, що заявлений відвід судді відповідачем не є вмотивованим, та будь-які підстави, передбачені ст. 36 ЦПК України, для відводу (самовідводу) судді відсутні, тому відсутні підстави для скасування рішення суду, яке ухвалено не правомочним складом суду.
У відзиві акцентується увага на тому, що норми процесуального права, передбачені ч. 3 ст. 49 ЦПК України, щодо зміни предмету або підстав позову, не порушувалися, так як у заяві про зміну предмету та підстави позову від 26.04.2022 року допущена описка та фактично даною заявою внаслідок продажу відповідачем автомобіля під час розгляду справи в суді, змінено предмет позову без зміни фактичних підстав, про що наголошувалось у суді першої інстанції, та суд правомірно з урахуванням описки прийняв дану заяву про зміну предмету позову.
Представник позивача вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального права і не порушено процесуального права, що є очевидним, і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права та повністю відповідає практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Враховуючи наведе у відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Євтушенко М.П. просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні клопотання відповідача про залучення до справи доказів, у заяві про виклик свідків та в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі  сторін.
Апеляційний суд акцентує увагу, що рішення районного суду оскаржується відповідачем лише в частині вимог про стягнення компенсації за 1/ 2 частину проданого автомобіля Opel Vectra, 1990 року, так як скаржник ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить апеляційний суд скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та щодо скасування заходів забезпечення позову, які суд визначив будуть діяти протягом 90 днів після набрання рішенням законної сили, тому колегія суддів апеляційного суду перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції саме в цій частині вимог та доводів апеляційної скарги В решті рішення районного суду не переглядається судом апеляційної інстанції.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, приймаючи до уваги роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року про те, що під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra не відповідає вище вказаним вимогам закону.
Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог стягнення з відповідача на користь позивача в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог в цій частині вимог, прийшовши до висновку, що оскільки, право власності на автомобіль зареєстровано за відповідачем у період шлюбу, то відповідач заперечень проти придбання автомобіля у період шлюбу не висловлював, а тому спірний автомобіль Opel Vectra є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже, позивач має право на компенсацію 1/ 2 вартості автомобіля, проданого відповідачем у вересні 2021 року згідно договору купівлі – продажу.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації за 1/ 2 вартості проданого автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять докази про відчуження 14.09.2021 року оспорюваного автомобіля, доводи про те, що спірний автомобіль відчужений раніше не підтверджені будь-якими доказами, вважав районний суд. Крім того, передача автомобіля по генеральній довіреності не передбачає перехід права власності на оспорюваний об`єкт, а дозволяє лише одній стороні вчиняти певні дії в інтересах особи, яку вона представляє.
Суд першої інстанції вказав, що відчуження автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, відбулося без згоди позивача, як іншого подружжя (співласника), а тому право позивача порушене, та вона має право на частину вартості спільного майна, відчуженого без її згоди.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом неповно встановлено обставини справи, допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни рішення суду та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення компенсації 1/2 вартості проданого автомобіля, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  відповідачем ОСОБА_2 26.12.2015 року придбано автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Відповідач ОСОБА_2 стверджує у відзиві та своїх поясненнях судові, в тому числі, і доводах апеляційної скарги, що спірний автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску був відчужений ним значно раніше в період перебування у шлюбі з позивачем ще у 2016 році, оскільки новому власнику був переданий автомобіль, генеральне доручення та технічний паспорт на автомобіль, а ним отримані кошти від продажу автомобіля, які вони використали в інтересах сім?ї, передавши за спільною згодою з ОСОБА_1 дочці для придбання нею нового автомобіля. Проданий автомобіль відразу не був знятий з реєстрації з відповідача та не переоформлений на нового власника, оскільки таке влаштовувало сторони, але він перебував у постійному користуванні нового власника ОСОБА_5 , у якого і знаходився в його домоволодінні. Автомобіль був переоформлений відповідачем лише у вересні 2021 року, оскільки позивач безпідставно наполягала на поділу даного автомобіля, знаючи достовірно, що він проданий і кошти за нього отримано значно раніше до розірвання сторонами шлюбу та спору про поділ майна, який розглядається в судовому порядку.
Сторони не дійшли згоди щодо поділу майна подружжя, в тому числі , автомобілів, , які були придбані в шлюбу під час спільного проживання, тому позивач звернулась в суд, вказавши лише частину спільного майна, яке підлягає розподілу між сторонами.
Як вбачається із матеріалів справи районним судом не був прийнятий зустрічний позов відповідача ОСОБА_2 щодо поділу іншого спільного майна сторін, яке не було вказано позивачем, тому судом розглядались позовні вимоги лише в частині того майна, яке було вказано позивачем ОСОБА_1 .
Так, судом встановлено, що оспорюваний автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску згідно укладеного сторонами договору купівлі – продажу автомобіля від 14.09.2021 року був відчужений відповідачем ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 за 50653 грн. ( а. с. 186 т. 2).
У відповідності до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту відповідно ст. 61 СК України.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників, тощо. 
Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11).
Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов?язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім?ї.
При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України).
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
Однак, відповідно положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).
Звертаючись до суду з позовом 05 серпня 2021 року позивач ОСОБА_1 просила суд про визнання двох автомобілів Toyota Camry, 2002 року випуску, Opel Vectra, 1990 року випуску спільною сумісною власністю подружжя та визнати за нею право власності на 1/ 2 частину кожного із автомобілів.
Однак, під час розгляду справи судом позивач ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, подавши 27.04. 2022 року заяву про зміну предмету та підстав позову, та остаточно просила суд про визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля Toyota Camry, 2002 року випуску та визнання права власності на 1/ 2 частку даного автомобіля, але при цьому, не вимагала виділити одному із подружжя спірний автомобіль, передавши у власність автомобіль, а іншому отримати компенсацію 1/ 2 його ринкової вартості, оскільки автомобіль нероздільна річ. Разом з тим, щодо іншого автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску позивач ОСОБА_1 повністю змінила позовні вимоги та просила лише про стягнення компенсації за 1/ 2 вартості автомобіля Opel Vectra в сумі 31275 гривень, однак вимоги щодо визнання вказаного спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя нею не було заявлено, на що не звернув належної уваги районний суд, прийнявши таку уточнену заяву позивача, та безпідставно задовольнив повністю позовні вимоги ОСОБА_1 в порушення вимог процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. 
Задовольняючи такі вимоги позивача, районний суд послався на те, що згоду на відчуження автомобіля вона не надавала, проте, всупереч положенням ст. 12, 81 ЦПК України, жодного належного і допустимого доказу на підтвердження даного факту позивач не надала, лише вказавши, уже під час розгляду справи, що договір купівлі – продажу вказаного автомобіля був оформлений відповідачем 14 вересня 2021 року, коли справа перебувала на розгляді у суді.
В судовому засіданні було допитано лише свідка ОСОБА_6 , яка є дочкою сторін, яка зацікавлена у розгляді справи на користь матері, та до її показань суду слід віднестись критично, оцінивши в сукупності з іншими показаннями свідків та доказів, наявних в матеріалах справи, оскільки іншими письмовими доказами, наданими відповідачем та доданими ним до апеляційної скарги, так як судом першої інстанції відмовлено у їх прийнятті, тому суд не допитав у якості свідків осіб, про допит яких просив відповідач у зв`язку із обставинами відчуження спірного автомобіля Opel Vectra ще у 2016 році, який був фактично переданий згідно генерального доручення та перебував у користуванні ОСОБА_5 .
Як вказав суд у рішенні свідок ОСОБА_6 показала, що про продаж автомобіля Opel Vectra у 2016 році їй не відомо, коштів від його продажу вона не отримувала, а її власний автомобіль придбаний нею за її особисті кошти, а відповідач з 2016 року і до 2021 року користувався спірним автомобілем, але дані показання ніякими іншими доказами не підтверджено, а навпаки, спростовано наданими відповідачем доказами, яких районний суд не прийняв до уваги, тому не міг дати належної оцінки.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) згідно до статті 89 ЦПК України.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.
Судом першої інстанції, у порушення принципу змагальності сторін, було проігноровано клопотання ОСОБА_2 про витребування від приватного нотаріуса Монастирищенского районного нотаріального округу Горбунової М.І. витягу з реєстру довіреностей за 2015-2016 роки про оформлення відповідачем довіреності на управління та розпорядження автомобілем Opel Vectra на ім`я ОСОБА_5 , яке було подане відповідачем разом 21.09.2021 року з відзивом на позовну заяву та аналогічне клопотання подане ним до суду від 27.04.2022 року. Хоча, ухвалою суду першої інстанції від 29.12.2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції у порушення принципу змагальності сторін, безпідставно відмовив стороні відповідача у відкладенні судового засідання 27.06.2022 року у зв`язку з неявкою свідка ОСОБА_5 , який помер, але саме він придбав автомобіль у ОСОБА_2 та у допиті свідка ОСОБА_7 , яка є його дружиною, приймаючи до уваги, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Смерть ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розумінні ч. 2 ст. 222 ЦПК України, на яку посилався суд першої інстанції, не може вважатися не поважною причиною не подання клопотання у підготовчому провадженні про допит свідка ОСОБА_7 . 
Крім того, матеріали справи містять заяву про відкладення судового розгляду справи, призначеного на 05.07.2022 року, у зв`язку з тим, що представник відповідача знаходився на лікарняному. Рішення суду першої інстанції було ухвалено саме 05.07.2022 року, що позбавило сторону відповідача прийняти участь у розгляді справи по суті та реалізувати свої процесуальні права, виклавши свою позицію та доводи під час судових дебатів.
Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Приймаючи до уваги наведене вище, колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги долучені до апеляційної скарги докази та визнає причини їх не подання до суду першої інстанції поважними з причин, що об`єктивно не залежали від сторони відповідача.
Так, згідно пояснення ОСОБА_7 від 19.07.2022 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 , прийнятого старостою Старостинського округу М. Гунько, остання разом з чоловіком ОСОБА_5 придбала автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в 2016 році, ціна автомобіля оплачена обом особам подружжя.  ОСОБА_5  щорічно укладав договори страхування, автомобіль з 2016 року по теперішній час зберігається у гаражі за місцем її мешкання. Даний автомобіль вона разом з чоловіком вважала своїм, однак у вересні 2021 року до них прибув ОСОБА_2 та вказав, що йому соромно перед ними, бо його дружина при розлученні хоче стягнути з нього грошову компенсацію за цей автомобіль, який вони разом продали, у зв`язку з чим вони переоформили права власності на автомобіль лише у вересні 2021 року на чоловіка  ОСОБА_5 . До пояснення ОСОБА_7 додано поліс № АТ/0853241 обов`язкового страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2021 року, відповідно до якого, ОСОБА_7 застрахувала автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Згідно даних довідки старости Старостинського округу М. Гунько від 19.07.2022 року, з опитування жителів с. Владиславчик та самої ОСОБА_7 слідує, що автомобіль Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 перебував з 2016 року у володінні та користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , зберігався в їх автогаражі на їх садибі. В даний час автомобіль продовжує перебувати після смерті ОСОБА_5 у володінні ОСОБА_7 .
Таким чином, повно та всебічно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів апеляційного суду вважає, що ОСОБА_2 доведено належними, достовірними та допустимими доказами те, що автомобіль Opel Vectra вибув із користування подружжя у 2016 році, але не був знятий з реєстрації та не оформлено право власності на ОСОБА_5 , про що була обізнана позивач ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Однак, у порушення вимог даної процесуальної норми, приймаючи до розгляду заяву  ОСОБА_1 про зміну предмета та підстави позову від 27.04.2022 року, суд першої інстанції визнав спірний автомобіль Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, хоча позивач вказаної вимоги не заявляла, уточнивши свої кінцеві вимоги заявою від 27.04. 2022 року, що вбачається із змісту вимог даної заяви позивача, яку суд повністю задовольнив. 
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що доповнення до апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 подано в межах процесуальних строків, оскільки направлено до суду засобами поштової кореспонденції 05.08.2022 року, повний текст рішення суду складено 06.07.2022 року та відповідно саме на 05.08.2022 року припадає останній день строку на подання апеляційної скарги.
Загалом, наведені у відзиві на апеляційну скаргу представником ОСОБА_1 – адвокатом Євтушенком М.П. заперечення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відповіді, на які наведені вище, не спростовують повністю доводів скаржника, а тому не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів апеляційного суду щодо відсутності підстав для зміни чи скасування рішення районного суду за встановлених обставин апеляційним судом та доказів, наявних в матеріалах справи.
Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 31275,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіль Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 , неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору та безпідставного задоволення вимог позивача в цій частині.        
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є обґрунтованими, спростовують висновки районного суду в частині щодо задоволення позовних вимог про стягнення компенсації 1/2 вартості автомобіля, тому приймаються до уваги апеляційним судом та підлягають задоволенню колегією суддів апеляційного суду про скасування рішення в цій частині вимог.
Щодо вимоги скаржника відносно скасування ухвали Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27.06.2022 року про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Жежер Ю.М., скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту автомобіля Toyota Camry 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат по сплаті судового за подання апеляційної скарги та витрат на правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. 
Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав порушення норм процесуального права при вирішенні питання відводу головуючій судді у справі, оскільки вважає заявлений відвід судді першої інстанції не вмотивованим, а ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, будь-яких доказів на підтвердження підстав, передбачених ст. 36 ЦПК України, для відводу судді стороною відповідача не було надано, тому доводи, наведені для відводу судді, зводяться лише до незгоди сторони з процесуальними рішеннями судді. 
Отже, необґрунтованими є та не підлягають задоволенню доводи скаржника щодо скасування ухвали суду колегія суддів апеляційного суду, оскільки не вбачається підстав для скасування ухвали Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27.06.2022 року, так як скасування такої ухвали передбачає наслідки, визначені п. 1 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Згідно ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Дана норма є прямою і не потребує додаткового роз`яснення. 
Будь-яких вмотивованих підстав для скасування заходу забезпечення позову у вигляді арешту автомобіля Toyota Camry, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скаржником ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не наведено, а тому у такому клопотанні слід відмовити, оскільки навіть рішення суду в цій частині сторонами не оскаржується, вони погодились із рішенням суду в цій частині вимог щодо автомобіля Toyota Camry, 2002 року випуску.
За таких обставин, вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, із скасуванням рішення про задоволення позовних вимог та стягнення компенсації в розмірі 1/ 2 вартості автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску та прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення вимог позивача та відмови у задоволенні вимог про стягнення грошової компенсації за 1/2 частки вартості автомобіля в розмірі 31275 гривень, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог, стягнувши компенсацію без заявленої вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя вказаного спірного автомобіля. В решті вимог рішення суду залишити без змін.
Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.
На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Однак, до апеляційної скарги скаржником ОСОБА_2 додано лише договір про надання правничої допомоги від 30.07.2022 року, укладений між останнім там адвокатом Кулиничем Олексієм Івановичем, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 30.07.2022 року на ОСОБА_2 у Черкаському апеляційному суді та квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 3000,00 грн.
Таким чином, колегії суддів апеляційного суду вважає, що судові витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги скаржником ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню в розмірі 2000 гривень, оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено частково, тому пропорційно задоволених вимог підлягають стягненню судові витрати відповідача на правову допомогу. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, а тому рішення суду першої інстанції у частині стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації в сумі 31275,00 грн. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіль Opel Vectra 1990 року, реєстраційний номер НОМЕР_2 підлягає скасуванню, оскільки ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а отже слід ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в даній частині вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції в частині майнових вимог частково скасовано, а саме: на 31275,00 грн., тобто зменшено на 25,92%, то пропорційно підлягають зменшенню стягнуті судові витрати зі сплати судового збору з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , та відповідно складають (1206,65 : 100 x 74,08) 893,89 грн. в частині майнових вимог, а разом із немайновою вимогою та заявою про забезпечення позову (893,88 + 908,00 + 229,40) 2031,28 грн.
Разом з тим, за подання апеляційної скарги скаржником ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 1488,60 грн., таким чином, оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено частково, така сплачена сума підлягає стягненню з позивача ОСОБА_1 .
Отже, за наслідками розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплату судового збору у розмірі 542,68 грн. та 2000 гривень витрат за правову допомогу, всього 2542, 68 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в: 

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
       Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя змінити, скасувавши в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 31 275 (тридцять одну тисячу двісті сімдесят п`ять) грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та в цій частині прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовної вимоги до ОСОБА_2 про стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 31 275 (тридцять одну тисячу двісті сімдесят п`ять) грн. 00 коп. в якості компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Opel Vectra, 1990 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .
         Стягнути з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, приймаючи до уваги розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, пропорційно задоволених позовних вимог та витрат на правову допомогу відповідача на загальну суму у розмірі 2542,68 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 29.09. 2022 року.

Головуючий                                                                Л.В. Нерушак

Судді                                                                        Б.Б. Вініченко

О.М. Новіков