ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

30 серпня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 741/198/20
Головуючий у першій інстанції – Киреєв О. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/730/22

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової Є.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач: Носівська об`єднана територіальна громада в особі Носівської міської ради Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Носівського районного суду Чернігівської області  від 26 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно,

                                      У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Носівської міської ради, в якому просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та на 1/4 частину даного будинку як членом колишнього колгоспного двору; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину вищезазначеного домоволодіння як членом колишнього колгоспного двору.
Заявлені вимоги мотивували тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 відносився до типу колгоспних дворів. Станом на 15 квітня 1991 року членами даного колгоспного двору були вони, а також ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Указували, що спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син, ОСОБА_4 , а після смерті останнього – його дружина ОСОБА_1 , проте нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Крім того, державний реєстратор не зміг провести державну реєстрацію права власності позивачів по 1/4 частині будинку у майні колишнього колгоспного двору.
Рішенням Носівського районного суду від 26 березня 2022 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 134,1 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , та на 1/4 частину даного житлового будинку як членом колишнього колгоспного двору. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 134,1 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами, як членом колишнього колгоспного двору.
З апеляційною скаргою на зазначене рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 352 ЦПК України звернулася ОСОБА_3 , яка не брала участі у справі. Заявниця, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність наведених у рішенні висновків фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуваним судовим рішенням порушені права ОСОБА_3 , як власника нерухомого майна. Скаржниця зазначає, що їй після смерті матері, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04 березня 2003 року належить 1/2 частина спірного житлового будинку, а власником іншої половини домогосподарства станом на 1992 рік був ОСОБА_4 . Зазначені обставини узгоджуються з інформацією, наявною у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, згідно з якою на даний час співвласниками житлового будинку зазначені вона та ОСОБА_4 .
Звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив ту обставину, що спірний будинок складається із двох окремих частин, в яких проживають різні сім`ї.  
Також наголошує, що у з зв`язку з набранням чинності оскаржуваним судовим рішенням вона позбавлена можливості на власний розсуд розпорядитися належною їй власністю, а позивачі – здійснити реєстрацію свого права власності на нерухомість.   
Учасниками справи відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду – скасувати з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та позивачам, як членам колишнього колгоспного двору належало по 1/4 частині житлового будинку АДРЕСА_1 . Спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняв її син ОСОБА_4 та успадкував належну померлій 1/4 частину житлового будинку, а після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина, позивачка ОСОБА_1 , успадкувавши належну спадкодавцю 1/2 частину будинку.
Районний суд зазначив, що у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину будинку, яка належала ОСОБА_4 , нотаріус відмовив у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на будинок, а у реєстрації за позивачами права власності на належні їм, як членам колишнього колгоспного двору, по 1/4 частині домоволодіння державний реєстратор відмовив у зв`язку з відсутністю у останнього права визначення часток у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно колгоспного двору.
З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.  
У справі встановлено, що у житловому будинку АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року були зареєстровані ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Носівської міської ради від 23 лютого 2018 року (а.с. 23).
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про смерть та про народження (а.с. 14, 15, 17).
За змістом повідомлення завідувача Носівської районної державної нотаріальної контори від 21 березня 2020 року, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 нотаріальною конторою 28 травня 1993 року була заведена спадкова справа № 133 (а.с. 54). Аналогічні дані містяться у інформаційній довідці зі Спадкового реєстру від 21 березня 2020 року (а.с. 55).
З матеріалів даної спадкової справи вбачається, що 28 травня 1993 року із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 звернувся її син ОСОБА_4 (а.с. 43-44 зворот). Цього ж дня спадкоємцю було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складалася з грошового вкладу, що зберігався в ощадному банку на особовому рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 44).
Відповідно до повідомлення завідувача Носівської районної державної нотаріальної контори, наданого на запит районного суду, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 заведено спадкову справу № 319 (а.с. 49), матеріали якої свідчать про те, що 26 серпня 2011 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася дружина померлого та позивачка у справі ОСОБА_1 (а.с. 50). Інші спадкоємці за законом – сини померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_7 цього ж дня скерували нотаріусу заяви про те, що спадщину після смерті батька не приймають і не претендують на одержання свідоцтва про право на спадщину (а.с. 50 зворот).
Розглянувши заяву ОСОБА_1 та надані нею документи, 18 лютого 2019 року державний нотаріус Носівської районної державної нотаріальної контори, з посиланням на ст.ст. 49, 50 ЗУ «Про нотаріат» та п. 1 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , як члену колгоспного двору у зв`язку з відсутністю у спадкоємця необхідних документів, тому заявниці було роз`яснено її право звернутися до суду за захистом порушених прав (а.с. 26).
У листі державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Макіївської сільської ради від 14 серпня 2019 року міститься відповідь про неможливість проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині житлового будинку у майні колишнього колгоспного двору по АДРЕСА_1 (а.с. 27). 
Звернувшись з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, позивачі зазначали, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом після померлого чоловіка ОСОБА_4 та має право на 1/2 частину цього житлового будинку, а по 1/4 частині садиби належить їй та ОСОБА_2 як колишнім членам колгоспного двору, проте позивачі не можуть оформити право власності через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.
За змістом ч. 3 ст. 18, ч. 1 ст. 352 ЦПК України право на апеляційне оскарження судового рішення мають особи, які не брали участі у справі, якщо ухваленим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 , обґрунтовуючи право на оскарження рішення, посилалася на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом їй належить 1/2 частина спірного домогосподарства, отже визнання за позивачами права власності на весь житловий будинок порушує її, як власника майна, права.
З наданої скаржницею копії свідоцтва про право власності від 28 вересня 2001 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_2 належав на праві приватної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожній (а.с. 71).
Також до апеляційної скарги заявницею додана копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2003 року, відповідно до якого ОСОБА_3 є спадкоємицею майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з: 1/2 частини жилого будинку з верандами, який знаходить в АДРЕСА_2 ; присадибної земельної ділянки розміром 0,32 га, що знаходиться на території Червонопартизанської сільської ради в АДРЕСА_2 ; грошового вкладу з відсотками, що зберігається в Носівському ВОБ № 3261/012 на рахунку № НОМЕР_2 (а.с. 70).
Довідка КП «Носівське БТІ» Носівської міської ради від 28 грудня 2021 року містить інформацію про те, що по обліку станом на 31 грудня 2012 року об`єкт в АДРЕСА_2 на праві власності зареєстрований: на 1/2 частину – за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок, виданого комітетом Червонопартизанської сільської Ради 26 жовтня 1992 року; на 1/2 частину – за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Носівською державною нотаріальною конторою 04 лютого 2003 року (а.с. 74).
Наведені відомості аналогічні з інформацією з  Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 21 січня 2022 року (а.с. 75).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
У відповідності до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. 
Відповідно до вимог ст.ст. 321, 328 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.
За матеріалами справи встановлено, що станом на 28 вересня 2001 року житловий будинок АДРЕСА_2 на праві власності належав ОСОБА_8 та ОСОБА_6 по 1/2 частині кожній.
Станом на 31 грудня 2012 року вищезазначений житловий будинок на праві власності по 1/2 частині за кожним належав ОСОБА_4 (чоловіку позивачки ОСОБА_1 ) на підставі свідоцтва на право власності на жилий будинок від 26 жовтня 1992 року та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 лютого 2003 року.
Отже, на час звернення позивачів з даним позовом (14 лютого 2020 року) співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 являлися ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Відповідне речове право зазначених осіб зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 дійшла правового висновку про те, що якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача слід застосовувати спеціальну норму п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі прав.
Районний суд, як убачається з мотивів судового рішення, дійшов висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог, обґрунтувавши його тим, що позивачі не мають можливості в інший спосіб захистити порушене право власності через відсутність правовстановлюючих документів на садибу і неможливості їх отримання в компетентних органах. Проте, поза увагою суду залишилось те, що власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 являється ОСОБА_3 , яка добросовісно набула право власності на нерухомість, прийнявши спадщину після смерті матері. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що оскаржуваним судовим рішенням порушені права ОСОБА_3 , як власника нерухомого майна, оскільки вона позбавлена можливості на власний розсуд розпорядитися належною їй власністю.
Крім цього, за матеріалами справи встановлено, що за життя ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного будинку, що засвідчено також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (дата прийняття рішення про державну реєстрацію права власності 10 лютого 2003 року). Отже, майно, що мало статус «колгоспного двору», припинило існування, а доводи позову про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на 1/2 частину житлового будинку, як члени колишнього колгоспного двору та не мають іншої можливості реалізувати спадкові права, спростовуються матеріалами даної цивільної справи. Таким чином, зроблений судом першої інстанції висновок про наявність правових підстав для визнання за кожним з позивачів права власності на 1/4 частину домоволодіння суперечить встановленим в ході розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 обставинам.
Беручи до уваги невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи та неправильне застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно.
Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Ураховуючи те, що апеляційну скаргу задоволено, з позивачів на користь ОСОБА_3 належить стягнути судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у сумі 630,6 грн з кожного.                             
Керуючись ст.  141, 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити.
Рішення Носівського районного суду Чернігівської області  від 26 березня 2020 року – скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Носівської об`єднаної територіальної громади в особі Носівської міської ради Чернігівської області про визнання права власності на нерухоме майно – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 630 грн 60 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції. 
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 630 грн 60 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 вересня 2022 року.

Головуюча:                                                                      Н.В. Шитченко

Судді:                                                                                Н.В. Висоцька

                                                                                          О.Є. Мамонова