ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року 
м. Київ

справа №420/6621/21
адміністративне провадження №К/990/17263/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Кашпур О.В.,
суддів - Радишевської О.Р., Уханенка С.А.
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р., і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року, прийняту в складі колегії суддів: судді-доповідача Шляхтицького О.І., суддів Домусчі С.Д., Семенюка Г.В.,
У С Т А Н О В И В :
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, у якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачеві вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 20712,32 грн;
- нарахувати та стягнути на його користь із Одеської обласної прокуратури вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 20712,32 грн;
- стягнути на його користь із Одеської обласної прокуратури середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з розрахунку 1062,17 грн за кожен день затримки, починаючи з                         29 березня 2021 року по день ухвалення рішення суду;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.
2. Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він з 27 липня 2012 року працював в органах прокуратури Одеської області. Наказом Одеської обласної прокуратури від 19 березня 2021 року №771к його звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня    2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) з 29 березня 2021 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок і виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні. Проте при звільненні йому не виплачено вихідну допомогу, на отримання якої він має право відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а тому ОСОБА_1 просить стягнути із Одеської обласної прокуратури на його користь вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України. 
ІІ. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку в сумі 20712,32 грн. Стягнуто із Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в сумі 20712,32 грн і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року в розмірі 26348,61 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто із Одеської обласної прокуратури за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн. 
4. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року апеляційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року - без змін.
5. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання, про            що неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах у справах, де розглядалися подібні правовідносини. У зв`язку з чим, суди попередніх інстанцій дійшли висновків про протиправну бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку і стягнення із Одеської обласної прокуратури на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в сумі 20712,32 грн. Також суди зробили висновки про правомірність позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення               із відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті    117 КЗпП України. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, ураховуючи висновки, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня                 2019 року в справі №761/9584/15-ц та постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19, виснував, що достатнім і співмірним розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 березня 2021 року по 26 серпня 2021 року для позивача є сума 26348,61 грн, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню частково. 
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. Одеська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить змінити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року в частині стягнення на користь позивача  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зменшити стягнуту суму.
7. Як на підставу оскарження судових рішень Одеська обласна прокуратура послалася, зокрема,           на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували норму матеріального права, а саме статтю 117 КЗпП України - без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц. Касаційна скарга, як указує скаржник, стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має виняткове значення для Одеської обласної прокуратури. 
IV. Позиція інших учасників справи
8.  ОСОБА_1 відзиву на касаційну скаргу не подано. 
V. Рух справи у суді касаційної інстанції
9. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Радишевської О.Р., Уханенка С.А. ухвалою від 26 липня 2022 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. 
10. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. від              08 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на                  10 листопада 2022 року. 
VI. Стислий виклад обставин справи, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
11. ОСОБА_1 з 27 липня 2012 року працював в органах прокуратури Одеської області.  
12. Наказом Одеської обласної прокуратури від 19 березня 2021 року №771к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури               на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII з 29 березня 2021 року. Відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок і виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.
13. Листом від 13 квітня 2021 року №21-154вих-21 відповідач повідомив адвоката позивача про те, що вихідна допомога ОСОБА_1 при звільненні не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки відповідно до Закону №1697-VII у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону її виплата не передбачена. 
14. Уважаючи протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у ненарахуванні та невиплаті вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
15. Як зазначено у довідці Одеської обласної прокуратури від 13 квітня 2021 року №21-107, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів             України від 08 лютого 1995 року №100 за останні два місяці роботи перед звільненням складала 20712,32 грн, а середньоденна заробітна плата - 1062,17 грн. 
16. Згідно із листом Одеської обласної прокуратури від 18 червня 2021 року №15/2/1-727вих-21 ОСОБА_1 проведено виплату відпускних, матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсацію за невикористані відпустки. Заробітну плату виплачено у повному обсязі 29 березня 2021 року, заборгованість відсутня. Надано розрахунковий лист за березень 2021 року, відповідно        до якого позивачеві нараховано кошти в сумі 64475,95 грн. 
VІІ. Джерела права й акти їхнього застосування
17. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
18. Згідно зі статтею 4 Закону №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування,                  а також систему прокуратури України, організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
19. Статтею 51 Закону №1697-VII внормовано загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді, відповідно до пункту 9 частини першої якої прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
20. Законом України від 19 вересня 2019 року №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ), який набрав чинності 25 вересня 2019 року, статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».
21. Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що закріплено у його статті 1.
22. Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, згідно з пунктом 1 частини першої якої трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку                його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін                     в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
23. Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною четвертою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
24. Статтею 44 КЗпП України обумовлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
25. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
26. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
27. Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці» визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого   1995 року №100.
VІІІ. Позиція Верховного Суду
28. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
29. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що           не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 
30. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
31. Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 з 29 березня 2021 року звільнений з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII. Позивачеві при звільненні не виплачено вихідну допомогу. 
32. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач має право на отримання вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті                 44 КЗпП України, оскільки частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже, не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання, - відповідають правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року в справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року в справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року в справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року в справах №420/4115/20 та №240/4840/20, від 18 лютого 2021 року в справі №640/23379/19, від 25 лютого 2021 року в справі №640/8451/20, від 26 лютого 2021 року в справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року в справі №420/4581/20, від                    30 березня 2021 року в справі №640/25354/19, від 31 березня 2021 року в справі №320/2449/20, від 15 квітня 2021 року в справі №440/3166/20, від 27 травня 2021 року в справі №380/4855/20, від               24 червня 2021 року в справі №200/5390/20-а, від 22 липня 2021 року в справі №300/2000/20, від            12 серпня 2021 року в справі №420/4554/20, від 29 вересня 2021 року в справі №640/4081/20, від           01 жовтня 2021 року в справі №260/1890/19, від 21 жовтня 2021 року в справі №380/5278/20, від            30 листопада 2021 року в справі №640/1552/20 та інших.
33. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті                328 КАС України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
34. Згідно із доводами касаційної скарги в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували статтю 117 КЗпП України без урахування висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц.
35. Надаючи оцінку вказаним доводам Одеської обласної прокуратури, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає, що оскільки відповідач допустив протиправну бездіяльність, що полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачеві вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку, і враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь із Одеської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
36. Питання можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду та Верховним Судом.
37. Зокрема, 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову в справі №761/9584/15-ц, на яку посилається скаржник, у якій відступила від частини висновків Верховного Суду України, сформульованих у постанові від 27 квітня 2016 року в справі за провадженням                №6-113цс16. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Разом із тим, установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. 
38. Велика Палата Верховного Суду констатувала, що виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівникові при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою                 чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те,            з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
39. Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 лютого             2020 року в справі №821/1083/17, яка містить посилання на висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах                   з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
40. Застосовуючи вказаний підхід Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19 сформував чіткий порядок (формулу) застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, зазначивши, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає                 з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум із урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, проте за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
41. Суди попередніх інстанцій при розгляді цього спору дослідили обставини можливості зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, та застосували принцип співмірності, правомірно зменшивши позивачеві розмір середнього заробітку за час затримки відповідачем розрахунку при звільненні з урахуванням установлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц критеріїв і порядку розрахунку, визначеного у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року в справі №480/3105/19.
42. Доводи, викладені у касаційній скарзі про те, що в оскаржуваних судових рішеннях суди попередніх інстанцій застосували статтю 117 КЗпП України без урахування висновку, викладеного              у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі №761/9584/15-ц, не знайшли підтвердження.
43. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
44. Ураховуючи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, переглянуті судом касаційної інстанції в межах доводів і вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ухвалені з додержанням норм матеріального права, касаційна скарга Одеської обласної прокуратури підлягає залишенню без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року - без змін.
IХ. Судові витрати
45. Підстави для здійснення розподілу судових витрат, з огляду на результат касаційного розгляду, відсутні.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення. 
2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року в справі №420/6621/21 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий:                                                                                          О. В. Кашпур 
Судді:                                                                                                    О. Р. Радишевська
                                                                                                    С. А. Уханенко