Ухвала
07 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 607/15148/20
провадження № 61-5364св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - 
релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української 
Греко-Католицької Церкви»,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Тернопільського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Гірського Б. О., Дикун С. І., 
від 28 квітня 2022 року, 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2020 року релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право користування приміщенням.
Позов мотивований тим, що релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (первина назва «Монастир Святого Теодора Студита») є власником приміщення за адресою: 
АДРЕСА_1 , який рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08 липня 1999 року 
№ 133 передано у власність релігійної організації для культових потреб монастиря. Із 1999 року, за згодою власника, у цій будівлі проживала жіноча спільнота сестер Введення в Храм Пресвятої Богородиці, яка формувалася під опікою та духовним проводом монастиря Святого Теодора Студита та надалі розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці як інститут єпархіального права. 
ОСОБА_1 , як член вказаного монастиря, з 19 листопада 2013 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . 
02 квітня 2017 року ОСОБА_1 виключено з членів колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці у зв`язку з його церковною ліквідацією (скасуванням).
Підставою для скасування колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці, до якого належала ОСОБА_1 , стали системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ.
Посилаючись на те, що з моменту канонічного скасування колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_1 втратила членство в ньому, з 04 червня 2020 року в монастирській будівлі на 
АДРЕСА_1 проживає новоутворена чернеча інституція - 
Свято-Благовіщенська монаша спільнота, релігійна організація 
«Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», та остаточно сформулювавши позовні вимоги, позивач просив визнати  ОСОБА_1 такою, що втратила право на користуванням приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.
Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивований тим, що вона прийшла до монастиря 20 грудня 2003 року. Постриг у рясу отримала 15 лютого 
2008 року, а постриг у Малу схиму - 22 вересня 2003 року. У монашому стані перебувала понад 17 років. Із 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживала разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою: 
 АДРЕСА_1 в кімнаті (келії), яка розташована на третьому поверсі поруч з бібліотекою під назвою «келія Різдва ГНІХ». 
Позивач вказувала, що 05 травня 2017 року вона вимушено залишила спірне житлове приміщення з метою уникнення постійних конфліктів із незаконно призначеною ігуменею сестрою ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) та незаконних дій владики ОСОБА_4 .
Починаючи з 11 січня 2018 року, вона разом з сестрами монашої спільноти намагалась повернутись у вказане житло, проте сестра ОСОБА_3, настоятелька, ( ОСОБА_5 ) та сестра ОСОБА_2 , секретар, ( ОСОБА_6 ) їх не впустили.
Посилаючись на те, що позивач змінив замки у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , яке є її єдиним житлом, і до якого вона не втратила інтерес, а також те, що її тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені сестри ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ),  ОСОБА_1 , остаточно сформулювавши позовні вимоги, просила суд усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням, площею 
10,6 кв. м, позначене в інвентарній справі під номером 21, розташоване на другому поверсі будівлі за вказаною адресою, шляхом надання постійного безперешкодного доступу та передачі дублікатів ключів від воріт, вхідних дверей та кімнати.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 07 вересня 
2021 року про виправлення описки, в задоволенні первісного позову відмовлено. Зустрічний позов задоволено. 
Зобов`язано релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди 
ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , шляхом надання  ОСОБА_1 постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку та передати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей та займаної кімнати. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Рішення суду мотивоване тим, що спірне приміщення є житловим, що підтверджує, зокрема, факт наявності у ньому келій, санвузлів, ван, вбиральні, душових, умивальників та кухні, а також реєстрації місця проживання в ньому.  ОСОБА_1 , яка зареєстрована у вказаному приміщенні, та іншого житла не має, від сервітуту на право користування ним не відмовлялась, позбавлена можливості ним користуватись внаслідок вчинення їй перешкод з боку осіб, які там проживали.
Місцевий суд вважав, що сам факт створення та ліквідація монастирської спільноти, виключення з числа членів монастиря чи звільнення із монашого стану не має правового значення без доведення факту, що саме ці обставини стали умовою для вселення ОСОБА_1 в приміщення та такі умови доводилися до її відома при вселенні і вона на них погодилася.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року апеляційну скаргу релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасовано, провадження у справі закрито. 
Судове рішення мотивоване тим, що культова будівля монастиря на 
 АДРЕСА_1 використовується для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації, а функціональним призначенням келії, у якій проживала  ОСОБА_1 , є здійснення членами монашої спільноти монастиря сповідання релігії. Натомість суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно визначив характер спірних правовідносин та не врахував, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання Української Греко-Католицької церкви: з однієї сторони юридична особа - релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», яка є власником культової 
споруди - монастиря, а з іншої - фізична особа ОСОБА_1 , член колишньої чернечої спільноти ліквідованого жіночого монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці. Спір стосується внутрішньорелігійної діяльності монастиря, який підлягає вирішенню на підставі церковного законодавства, а питання надання дозволу на перебування чи права проживання в монастирі, так само як і його втрати особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом.
Оскільки спір виник між суб`єктами канонічного права, а юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд - монастирів (келій), які регулюються, зокрема, Кодексом Канонів Східних Церков (далі - ККСЦ), типіконом Студійського Уставу, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі.  
17 червня 2022 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2022 року відкрито касаційне провадження і витребувано матеріали справи № 607/15148/20 з суду першої інстанції. 
У липні 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Згідно пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другоїсудової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2022 року передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справу № 607/15144/20 за позовом релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_8 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_8 до релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням.
Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 607/15017/20-ц (частина друга статті 403 ЦПК України), оскільки норми національного законодавства, з урахуванням практики ЄСПЛ, регулюють відносини, що виникають з приводу користування келією, так як остання вважається житлом у розумінні статті 8 Конвенції.Вирішення вимоги позивача за первісним позовом про визнання особою такою, що втратила право користування приміщенням та вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов?язання усунути перешкоди у користуванні житловим приміщення, не свідчить про втручання держави у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, оскільки спірні правовідносини виникли з приводу користування житловим приміщенням, і такий спір підлягає вирішенню судом відповідно до статті 19 ЦПК України.
Ухвалою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2022 року справу № 607/15144/20 прийнято до розгляду. 
Судові рішення у справі, яка переглядається, та судові рішення у справі, яка передана на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах.
Оскільки справу № 607/15144/20 у подібних правовідносинах передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити провадження у справі 
№ 607/15148/20.
Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 
частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Зупинити провадження у справі № 607/15148/20 до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 607/15144/20. 
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович