ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2022 р. 	Справа № 480/2837/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Русанової В.Б. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 (суддя Кунець О.М.; м. Суми) по справі № 480/2837/19
за позовом  ОСОБА_1     
до Головного управління ДФС у Сумській області                
про визнання незаконним та скасування наказу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Сумській області (надалі також - відповідач, ГУ ДФС у Сумській області) в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ ДФС у Сумській області 11.07.2019 року №219-0 про відсторонення   ОСОБА_2 старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Сумській області від роботи без збереження заробітної плати. 
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 23 липня 2021 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконним та скасування наказу – відмовлено у повному обсязі.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його ухвалення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач посилається на те, що розгляд та вирішення справи здійснено суддею щодо якої наявні обґрунтовані сумніви в неупередженості та безсторонності; судом безпідставно неодноразово відмовлено у задоволенні обґрунтованої заяви про відвід судді; розгляд та вирішення справи в супереч обставинам справи та суті спору здійснено за правилами спрощеного позовного провадження, що унеможливило ефективний захист порушених прав в суді першої інстанції;           безпідставно          відмовлено у          задоволенні заяви про збільшення позовних вимог; безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про розгляд та вирішення   справи за правилами          загального          позовного провадження; безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про виклик та допит свідків; безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів. Також позивач вказує, що незаконність проведення службового розслідування, на підставі якого винесено оскаржуваний наказ, підтверджено судовим рішенням по справі № 480/2836/19, яке на переконання позивача має преюдиційне значення під час розгляду цієї справи; судове рішення обґрунтоване матеріалами, які не можуть бути доказами по справі, оскільки їх копії не містять дати посвідчення; на спірні правовідносини не поширюються положення КЗпП України; суд прийняв до уваги докази за відсутності доказів їх направлення іншій стороні; судом залишено поза увагою порушення відповідачем заборони проводити службове розслідування особам, які є зацікавленими у наслідках розслідування; судом не враховано, що наказ ГУ ДФС у Сумській області від 22.05.2019 № 157-о є незрозумілим за своєю суттю та змістом, оскільки передбачав надати не зрозумілу довідку про проходження диспансеризації; запит направлений до медичної установи, в межах проведеного службового розслідування, зареєстрований та направлений до призначення такого розслідування.   
Ураховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з таких підстав. 
Судом установлено, що з серпня 2008 року ОСОБА_1 проходив службу в податковій міліції на посаді старшого уповноваженого з ОВС відділу ВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Сумській області.
22.05.2019 ГУ ДФС у Сумській обл. видано наказ №157-о «Про проведення медичного огляду та надання медичних послуг», яким співробітників податкової міліції зобов`язано пройти медичний огляд у Державній установі «Територіальне МО МВС України по Сумській обл.» в період з 23.05.2019 по 21.06.2019 та за результатами проведення диспансеризації особисто надати управлінню по роботі з персоналом до 25.06.2019 довідки про проходження медичного огляду для долучення їх до особових справ, який доведено до відома під підпис кожному співробітнику.    
03.07.2019 на виконання вимог наказу ГУ ДФС у Сумській обл. №204-о «Про проведення службового розслідування», комісією проведено службове розслідування стосовно ОСОБА_1 за фактом невиконання наказу начальника ГУ ДФС у Сумській області «Про проведення медичного огляду та надання медичних послуг» від 22.05.2019 №157-о та встановлено, що станом на 02.07.2019 до управління по роботі з персоналом ОСОБА_1 вказаної вище довідки не надав.
04.07.2019 ДУ «Територіальне МО МВС України по Сумській обл.» листом №33/39-534 у відповідь на лист ГУ ДФС у Сумській обл. від 02.07.2019 №14371/10/18- 28-04-02-07 повідомлено, що ОСОБА_1 , 1990 року народження, медичний огляд у 2019 році не проходив (а.с.131, ІІ том). 
У період з 23.05.2019 по 21.06.2019 ОСОБА_1 на лікарняному та у відпустці не перебував. З поважних причин був відсутній в м. Суми 19.06.2019, у зв`язку з відрядженням (наказ від 18.06.2019 №443-к).
09.07.2019 за наслідками службового розслідування складено висновок, який затверджено начальником ГУ ДФС у Сумській обл. Мазуренко О.
11.07.2019 на підставі вказаного висновку наказом ГУ ДФС у Сумській обл.№218-О до старшого уповноваженого з ОВС відділу ВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Сумській обл. ОСОБА_1 застосоване дисциплінарне стягнення у вигляді попередження про неповну посадову відповідність. Правомірність прийняття зазначеного Наказу була предметом розгляду справі  №480/2836/19.
Крім цього, 11.07.2019 наказом ГУ ДФС у Сумській обл. №219-О старшого уповноваженого з ОВС відділу ВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Сумській обл. ОСОБА_1 відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, як працівника, який ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду та зобов`язано пройти періодичний медичний огляд   у ДУ «Територіальне МО МВС України по Сумській обл.» до 19.07.2019р.
22.07.2019 наказом ГУ ДФС у Сумській обл. №226-О, в зв`язку із проходженням періодичного медичного огляду старшого уповноваженого з ОВС відділу ВЕЗ ОУ ГУ ДФС у Сумській обл. ОСОБА_1 допущено до роботи.
В подальшому, за систематичне порушення дисципліни після завершення службового розслідування за фактами відсутності на робочому місці без поважних причин, відповідно до Наказу  ГУ ДФС у Сумській області від 10.10.2019 року № 306-о   ОСОБА_1 було  звільнено з посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління ДФС у Сумській області.  Судовими рішеннями у справі  №480/5420/19 було  відмовлено  позивачу у поновленні його на посаду.
Вважаючи рішення відповідача про відсторонення від посади незаконним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про  правомірність дій відповідача щодо відсторонення ОСОБА_1 від  роботи, оскільки керівник ГУ ДФС у Сумській області діяв у межах  зазначеної норми Закону,  виконуючи свій обов`язок щодо відсторонення  від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати, як особи, що ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами.
Відповідно до ст. 348 ПК України, податкова міліція складається із спеціальних підрозділів по боротьбі з податковими правопорушеннями, що діють у складі відповідних контролюючих органів, і здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, виконує оперативно-розшукову, кримінально-процесуальну та охоронну функції. 
Пунктом 353.1 статті 353 ПК України визначено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Згідно з п. 354.1 ст. 354 ПК України посадова чи службова особа податкової міліції у межах повноважень, наданих цим Кодексом та іншими законами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ або іншу передбачену законом відповідальність.
Матеріали справи свідчать, що підставою для винесення оскаржуваного наказу про відсторонення позивача від посади відповідачем зазначено ч. 2 с т. 17 Закону України "Про охорону праці" та ст. 46 Кодексу законів про працю України.
Так, наказом Головного управління ДФС у Сумській області від 22.05.2018 № 157-о наказано провести диспансеризацію атестованого особового складу підрозділів податкової міліції в період з 23 травня по 23 червня 2019 року. Відповідно до списку співробітників податкової міліції ГУ ДФС у Сумській області, які проходять медичний огляд у 2019 році (наказ від 22.05.2018 № 157-о), позивач був обізнаний про необхідність проходження медичного огляду, про що свідчить його особистий підпис. 
Доказів оскарження та скасування зазначеного наказу до суду не надано, відповідно він підлягав виконанню позивачем.
Організацію в закладах охорони здоров`я МВС обов`язкових попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах зі шкідливими та небезпечними  умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі та щорічному обов`язковому медичному огляді осіб віком до 21 року, військовослужбовців Національної гвардії України (далі - НГУ) (далі - особи, які підлягають попередньому і періодичним медичним оглядам) визначено Порядком проведення обов`язкових попереднього і періодичних медичних оглядів (диспансеризації) у закладах охорони здоров`я МВС, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 01.11.2016 № 1146.
Відповідно до п. 4 цього Порядку, попередній і періодичні медичні огляди проводяться, відповідно до статей 14, 17 Закону України «Про охорону праці», статей 10, 31 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статей 5, 26 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», постанов Кабінету Міністрів України від 06 листопада 1997 року № 1238 «Про обов`язковий профілактичний наркологічний огляд і порядок його проведення» (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 1238), від 27 вересня 2000 року № 1465 «Про затвердження Порядку проведення обов`язкових попередніх та періодичних психіатричних оглядів і переліку медичних психіатричних протипоказань щодо виконання окремих видів діяльності (робіт, професій, служби), що можуть становити безпосередню небезпеку для особи, яка проводить цю діяльність, або оточуючих» (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 1465) та від 23 травня 2001 року № 559 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним медичним оглядам, порядку проведення цих оглядів та видачі особистих медичних книжок» (далі - постанова Кабінету Міністрів України № 559).
У свою чергу, ст. 14 Закону України "Про охорону праці" передбачено, що працівник зобов`язаний, зокрема, проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди.
Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.
Частинами 1, 2 статті 17 Закону України "Про охорону праці" встановлено, що роботодавець зобов`язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, щорічного обов`язкового медичного огляду осіб віком до 21 року. За результатами періодичних медичних оглядів у разі потреби роботодавець повинен забезпечити проведення відповідних оздоровчих заходів. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров`я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров`я працівника. Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов`язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати.
Отже, положеннями чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, передбачений обов`язок роботодавця відсторонити працівника від роботи без збереження заробітної плати у разі ухилення особи від проходження обов`язкового медичного огляду, незалежно від того, чи притягається така особа до дисциплінарної відповідальності за відповідне порушення. 
Аналогічні положення закріплені ст. 46 КЗпП, якою передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі, зокрема, появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення  від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Як встановлено судом, станом на 25.06.2019 та 04.07.2019 (згідно листа «Територіального медичного об`єднання МВС України по Сумській області» № 33/39-534) ОСОБА_1 за результатами проходження медичного огляду довідки до управління по роботі з персоналом ГУ ДФС з Сумській області не надано.
При цьому будь-яких доказів поважності непроходження  медичного огляду позивачем а ні до суду , а  ні до роботодавця  не було надано,  із заявами, рапортами для надання додаткового часу для проходження медичного огляду позивач до ГУ ДФС у Сумській області не звертався. Наявність правових підстав для невиконання ним вимог Наказу ГУ ДФС у Сумській області від 22.05.2019 № 157-0 «Про проведення медичного огляду та надання медичних послуг» позивачем не наведено. Тоді як відповідно до списку співробітників податкової міліції ГУ ДФС у Сумській області, як проходять медичний огляд у 2019 році (наказ від 22.05.2019 № 157-о), ОСОБА_1 під порядковим № 14 з зазначеним наказом ознайомлений під підпис.
Надані позивачем до суду довідка про проходження періодичного медичного огляду ОСОБА_1 від 16.07.2019 року та довідка №1413 про проходження обов`язкового періодичного психіатричного огляду ОСОБА_2 від 22.07.2018 року (а.с.32, 33, І том), судом першої інстанції обґрунтовано не були прийняті як доказ проходження позивачем медичного огляду у визначений термін, оскільки такі довідки видані позивачеві вже після винесення оскаржуваного наказу від 11.07.2019 та на підставі цих довідок позивача в подальшому було допущено до роботи.
За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
З огляду на встановлені у справі обставини та враховуючи положення ч. 2 ст. 17 Закону України "Про охорону праці", колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про правомірність дій відповідача  щодо  відсторонення ОСОБА_1 від  роботи, оскільки керівник ГУ ДФС у Сумській області діяв у межах зазначеної норми Закону, виконуючи свій обов`язок щодо відсторонення  від роботи ОСОБА_1 без збереження заробітної плати, як особу, що ухиляється від проходження обов`язкового медичного огляду.
При цьому колегія суддів зауважує, що оскаржуваним наказом позивача відсторонено від роботи саме відповідно до наведених вище положень закону, тому доводи позивача стосовно можливих порушень відповідачем під час проведення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення, не впливають на правомірність винесеного наказу, враховуючи при цьому, що під час судового розгляду справи факт ухилення позивача від проходження обов`язкового медичного огляду у строк встановлений наказом від 22.05.2019 № 157-0 є підтвердженим. 
Стосовно доводів позивача щодо безпідставного відмовлення у задоволенні заяв позивача  про відвід судді, про збільшення позовних вимог, про розгляд та вирішення справи за правилами загального позовного провадження, про виклик та допит свідків, про витребування доказів, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 294 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 294 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.
Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. У разі подання апеляційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу, яка не підлягає оскарженню.
Отже, апеляційне оскарження судового рішення реалізується учасником справи шляхом подання скарги на це рішення чи викладенням у скарзі заперечень на судові рішення, які не підлягають оскарженню, у випадках та порядку, передбачених цим Кодексом.
Як свідчать матеріали справи, ухвалами Сумського окружного адміністративного суду від 15.06.2021, 18.06.2021, 23.06.2021, 08.07.2021 та 23.07.2021 було відмовлено в задоволенні заяв позивача про відвід судді, витребування доказів, допит свідків, розгляд справи за правилами загального позовного провадження, збільшення позовних вимог. У вказаних ухвалах викладені мотиви, з яких суд дійшов відповідних висновків, і посилання на закони, якими керувався суд, вирішуючи заявлені позивачем клопотання.  
Разом з тим, в апеляційній скарзі позивача не наводяться відповідні мотивовані заперечення на зазначені ухвали суду, апеляційна скарга позивача містить лише загальне посилання щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у задоволенні заяв позивача, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості надати правову оцінку відповідним доводам у межах апеляційного провадження за скаргою позивача на рішення суду першої інстанції. 
Стосовно доводів позивача, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване матеріалами, які не можуть бути доказами по справі, оскільки їх копії не містять дати посвідчення, колегія суддів зазначає таке. 
Частинами 2, 4, 5 ст.94 КАС України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Колегія суддів зазначає, що подані представником відповідача копії документів містять обов`язкові реквізити такого засвідчення, а саме: слова "Згідно з оригіналом", назву посади, особистий підпис особи, яка засвідчує копію, її ініціали (ініціал імені) та прізвище (т. 2 а.с. 126-144). Водночас, такі копії документів не містять дати їх засвідчення.
Проте відсутність дати засвідчення копії документа, за наявності решти обов`язкових реквізитів необхідних для його засвідчення, не зумовлює правовий наслідок у вигляді втрати таким документом доказової сили, відтак долучені до матеріалів справи та засвідчені уповноваженою посадовою особою відповідача  документи, є належними і допустимими доказами по справі.
Стосовно доводів позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права внаслідок розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, що унеможливило ефективний захист порушених прав позивача в суді першої інстанції, колегія суддів вважає зазначити таке.
Відповідно до частини першої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За частиною другою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно з частиною третьою статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, за загальним правилом, будь-яка справа може розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження, окрім тих, які обов`язково повинні розглядатися за правилами загального позовного провадження (їх визначено частиною четвертою статті 12, частиною четвертою статті 257 КАС України).
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII (далі – Закон № 1700-VII) займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
На час виникнення спірних правовідносин позивач працював на посаді старшого уповноваженого відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління Головного управління Державної фіскальної служби України в Сумській області.
Отже, він не є особою, яка займає відповідальне чи особливо відповідальне становище в розумінні Закону № 1700-VII.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з дотриманням наведених вище положень процесуального законодавства розглянуто зазначену справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів доходить висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 23.07.2021 по справі № 480/2837/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	С.П. Жигилій 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Т.С. Перцова    В.Б. Русанова