П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 листопада 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/3092/22	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді – Коваля М.П.,
                   суддів  – Кравця О.О.,
                                – Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року, прийняте у складі суду судді Глуханчука О.В. в місті Одеса, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії,- 

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії, в якому позивач просив суд:
- визнати протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія викладену у листі від 24.01.2022р. №14/1-19 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2008 р. по 09.06.2016 р.;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 361,43 грн., а саме з 01.04.2008 р. по 09.06.2016р. по день фактичної виплати грошового забезпечення відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 р. у справі №815/5784/15, з відрахуванням установлених законом податків та обов`язкових платежів;
- визнати протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія викладену у листі від 24.01.2022 р. №14/1-19 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2008 по 15.05.2018 р.;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 361,43 грн., а саме з 01.01.2008 р. по 15.05.2018 р., по день фактичної виплати нарахованого грошового забезпечення відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у справі №815/5914/17, з відрахуванням установлених законом податків та обов`язкових платежів;
- визнати протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія викладену у листі від 24.01.2022 р. №14/1-19 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2013 р. по 24.12.2021 р.;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 361,43 грн., а саме з 01.06.2013р. по 24.12.2021р. по день фактичного розрахунку виплати нарахованої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2013 рік, відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.02.2021 у справі №420/14463/20, з відрахуванням установлених законом податків та обов`язкових платежів;
- визнати протиправною відмову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія викладену у листі від 24.01.2022 р. №14/1-19 щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2015р. по 29.12.2021 р.;
- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ліквідаційна комісія нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 361,43 грн., а саме з 26.08.2015р. по 29.12.2021р по день фактичного розрахунку виплати нарахованої суми компенсації за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік відповідно до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 у справі №420/3759/21, з відрахуванням установлених законом податків та обов`язкових платежів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні по дати фактичного розрахунку, а саме: з 26.08.2015 року по 08.06.2016 року; з 26.08.2015 року по 14.05.2018 року; з 26.08.2015 року по 23.12.2021 року; з 26.08.2015 року по 28.12.2021 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у загальному розмірі 54979, 18 грн. (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот сімдесят дев`ять   гривень 18 коп.). У іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії звернулось до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права та грубо порушено норми процесуального права, через що висновки суду прямо суперечать обставинам справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позовної заяви у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідача не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи судом першої інстанції, внаслідок чого відповідач був позбавлений права на захист. Апелянт вказує, що присуджені судом першої інстанції на користь позивача грошові суми за своєю природою не можуть відноситись до заробітної плати, через що строк звернення до суду із даним позовом повинен обраховуватись виходячи із приписів статті 122 КАС України, а в жодному разі не у відповідності до приписів статті 233 КЗпП. Крім того, апелянт вважає, що законом встановлено місячний строк звернення до адміністративного суду, який обчислюється з дня проведення з позивачем остаточного розрахунку, а отже позивачем було пропущено строк звернення до суду, наслідком чого повинно бути залишення адміністративного позову без розгляду. 
Позивач надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ України.
Згідно витягу із наказу начальника ГУ МВС України в Одеській області №608 о/с від 26 серпня 2015 року, підполковника міліції ОСОБА_1 на підставі підпункту «б» пункту 64 розділу VII Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, звільнено у запас Збройних Сил з 26 серпня 2015 року (а.с. 35).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2016 року по справі №815/5784/15, яка набрала законної сили 10 серпня 2016 року, задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 . Зобов`язано ліквідаційну комісію Головного Управління МВС України в Одеській області нарахувати та включити до грошового атестату ОСОБА_1 надбавки за звання Майстра спорту України міжнародного класу у розмірі 15% та за наукову ступінь кандидата філософських наук у розмірі 15%. Стягнуто з Головного Управління МВС України в Одеській області (код ЄДРПОУ 08592268) на користь ОСОБА_1 надбавки   за звання Майстра спорту України міжнародного класу та за наукову ступінь кандидата філософських наук в сумі 23852,90 грн.
Згідно виписки по банківській картці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на виконання судового рішення по справі №815/5784/15 позивачу було перераховано 23852,90 грн. (а.с. 50).
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року по справі №815/5914/17, яка набрала законної сили 16 лютого 2018 року, задоволено   адміністративний позов ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області про стягнення суми грошового забезпечення. Стягнуто з Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області (код ЄДРПОУ 08592268) на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення, яке повинне було бути нараховане та виплачено йому за період служби в органах внутрішніх справ з 01.01.2008 року по 26.08.2015 року у розмірі 25     315 грн. з урахуванням індексу інфляції та   відрахуванням установлених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Згідно виписки по банківській картці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на виконання судового рішення по справі №815/5914/17 позивачу було перераховано 25   315,00 грн. (а.с. 55).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року по справі №420/14463/20, яке набрало законної сили 14 вересня 2021 року, задоволено   адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління МВС України в Одеській області. Визнано протиправною бездіяльність ГУМВС України в Одеській області що виразилась у невиплаті на користь ОСОБА_1 суми боргу за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4105 (чотири тисячі сто п`ять) гривень. Стягнуто з Головного управління МВС України на користь ОСОБА_1 суму боргу за невиплачену одноразову грошову допомогу на оздоровлення за червень 2013 року у розмірі 4105 (чотири тисячі сто п`ять) гривень.
Згідно виписки по банківській картці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на виконання судового рішення по справі №420/14463/20 позивачу було перераховано 40,26 грн., а 24.12.2021 року - 4003, 17 грн. Усього - 4043,43 грн. (а.с. 60-61).
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі №420/3759/21, яке набрало законної сили 05 жовтня 2021 року, задоволено   частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області. Визнано протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо відмови, викладеної у письмовому листі від 12.02.2021 за №41 у виплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані 9 діб відпустки за 2013 рік. Зобов`язано Головне управління МВС України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за 9 діб невикористаної відпустки за 2013 рік.
Згідно виписки по банківській картці ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на виконання судового рішення по справі №420/3759/21 позивачу було перераховано 1583,69 грн. (а.с. 65).
30 грудня 2021 року позивач звернувся до Головного управління МВС України в Одеській області із заявою (а.с. 30-31), у якій просив сплатити йому:
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2008 по 09.06.2016 у розмірі 742015,79 ( сімсот сорок дві тисячі п`ятнадцять гривень, 79 копійок).
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2008 по 15.05.2018 у розмірі 938272,28 ( дев`ятсот тридцять вісім тисяч двісті сімдесят дві гривні, 28 копійок);
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2013 по 24.12.2021                    у розмірі 768038,75 гривні (сімсот шістдесят вісім тисяч тридцять вісім гривень, 75 копійок);
середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.08.2015 по 29.12.2021    у розмірі 566360,81 грн. (п`ятсот шістдесят шість тисяч триста шістдесят гривень 81 копійка).
У відповідь на вказане звернення Головне управління МВС України в Одеській області (Ліквідаційна комісія) листом від 24 січня 2022 року вих. №14/1-19 повідомило позивачу, що підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Зазначено, що право на виплату грошових коштів, про які йдеться у заяві від 30.12.2021 року, було встановлено саме відповідними судовими рішеннями, виконання яких не може мати наслідком стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати замінюється на зобов`язання виконати судові рішення.
Також у цій відповіді позивачу зазначено про нечіткість формулювання вимог заяви та відмовлено у її задоволенні (а.с. 33).
Спірним між сторонами стало питання щодо наявності підстав для відшкодування позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Позивач вважає, що відповідно ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільнені, виходячи із середньоденного розміру грошового забезпечення 361,43 грн. за весь час затримки остаточного розрахунку, тому звернувся до суду з адміністративним позовом.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільнення остаточний розрахунок, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас, враховуючи істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку та з урахуванням висновків Верховного Суду по справі №806/2473/18, суд першої інстанції дійшов висновку, що загальна сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача за затримку розрахунку при звільненні по день фактичних розрахунків, з урахуванням принципів справедливості та співмірності становить   54979, 18 грн.
Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.
Водночас, відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:
Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.
Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України.
Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах.
Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).
Колегія суддів зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
При цьому, строк звернення до суду фактично починає свій сплив після отримання особою відповідної виплати.
У даному випадку, виплата в розмірі 23852,90 грн. на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.03.2015 р. у справі №815/5784/15 відбулась 09.06.2016 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій частині позивач звернувся 09.02.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом.
Виплата в розмірі 25315,00 грн. на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2017 у справі №815/5914/17 відбулась 15.05.2018 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій частині позивач звернувся 09.02.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом.
Виплати в загальному розмірі 4043,43 грн. на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року по справі №420/14463/20 відбулись  23.11.2021 року та 24.12.2021 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій частині позивач звернувся 09.02.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом.
Виплата у розмірі 1583,69 грн. на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року по справі №420/3759/21 відбулась  29.12.2021 року, водночас із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у цій частині позивач звернувся 09.02.2022 року, тобто з пропуском місячного строку, встановленого законом.
Таким чином, оскільки адміністративний позов було подано до суду першої інстанції лише 09 лютого 2022 року, позивачем було пропущено строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, що було враховано судом першої інстанції.
Водночас, судом першої інстанції питання поновлення строку звернення до суду взагалі не вирішувалось. Натомість, звертаючись із адміністративним позовом, позивач пов`язував початок відліку строку звернення до суду із датою отримання листа Головного управління МВС України в Одеській області (Ліквідаційна комісія від 24 січня 2022 року вих. №14/1-19, яке було отримане 01.02.2022 року.
З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків порушення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
Колегія суддів зазначає, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом місяця від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Апеляційний суд наголошує, що законом не передбачено досудового порядку врегулювання спору стосовно виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому позивач мав можливість звернутись до суду з адміністративним позовом безпосередньо після отримання відповідних виплат, чим спростовуються посилання позивача на положення ч.1 ст. 17 КАС України.
Щодо посилань позивача на лист Головного управління МВС України в Одеській області (Ліквідаційна комісія від 24 січня 2022 року вих. №14/1-19, колегія суддів зазначає, що отримання позивачем вказаного листа у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Верховного Суду, викладеної зокрема у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що інших доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які б унеможливили своєчасне звернення до суду першої інстанції, позивачем не надано.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності правових підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду.
Решта доводів апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Зазначені норми права визначають підстави для залишення адміністративного позову без розгляду у разі пропуску строку звернення до суду без поважних причин.
У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 123, 240, 287, 292, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року – задовольнити частково. 
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 року – скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області в особі Ліквідаційної комісії про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії – залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя:                                                              М.П. Коваль

Суддя:                                                                                     О. О. Кравець

        Суддя:                                                                                     Л. Є. Зуєва