Справа № 341/269/19 
Провадження № 22-ц/4808/800/22 
Головуючий у 1 інстанції ГАПОЛЯК Т. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. (суддя-доповідач) 
суддів:                        Василишин Л.В., Максюти І.О.                
секретаря                Максимів Ю.В.
за участю:                 представника ОСОБА_1 адвоката Шургот О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Даніліна Сергія Володимировича на ухвалу Галицького районного суду від 12 травня 2022 року, постановлену в складі судді Мергель М.Р. в м. Галичі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Ільчишин Любові Володимирівни про вирішення питання визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Ільчишин Л. В. звернулась в суд з поданням про визначення Ѕ частки на квартиру по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .
Подання мотивоване тим, що на виконанні виконавчого округу Львівської області перебуває виконавче провадження АСВП №59074527 щодо примусового виконання виконавчого листа №341/269/19 виданого 23 квітня 2019 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основний борг за договором позики (розписки) складеною 26 листопада 2018 року в сумі 420 000 грн. Вказаний борг боржник не погашає, вжиті заходи з розшуку цінного рухомого майна та коштів боржника результатів не дали. Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою АДРЕСА_1 зареєстрована за дружиною боржника на підставі договору купівлі-продажу від 10 лютого 2020 року. Таким чином, вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, яка належить боржнику ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_1 в рівних долях. Просила визначити Ѕ частки на квартиру по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та звернути стягнення на частину зазначеної квартири.
Ухвалою Галицького районного суду від 12 травня 2022 року подання приватного виконавця Ільчишин Любові Володимирівни про визначення за боржником ОСОБА_3 1/2 ідеальної частки на квартиру залишено без задоволення.
Не погоджуючись з ухвалою суду представник ОСОБА_2 адвокат Данілін С.В. подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири від 30.03.2017 року, який укладений між ТзОВ «Компанія з управління активами «Актив» та ОСОБА_3 сторони зобов`язувались укласти договір купівлі-продажу, за яким ТзОВ «Компанія з управління активами «Актив» мала передати ОСОБА_3 спірну квартиру. Згідно п. 5.2. Договору дружина ОСОБА_3 дала свою згоду на укладення ним даного договору, про що зазначається в заяві, засвідченій Мачкур А.А. приватним нотаріусом Івано- Франківського міського нотаріального округу 30.03.2017 року за реєстровим №396. Відповідно актового запису про шлюб від 08.05.2008 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення попереднього договору 30.03.2017 року та сплатив забезпечувальний платіж в розмірі 38 674,73 долари США була дружиною ОСОБА_3 . Таким чином, ОСОБА_4 розуміючи, що на примусовому виконанні є рішення суду про стягнення заборгованості, з метою ухилення від можливої примусової реалізації нерухомого майна для погашення заборгованості перед стягувачем - ОСОБА_2 , реєструють за ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , проте не враховано, що саме ОСОБА_5 , сплачено за вказану квартиру за яку боржник самостійно заплатив ще у 2017 році.
28 червня 2022 року представник ОСОБА_1 адвокат Шургот О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_1 за її особисті кошти, спільні кошти подружжя не витрачались, режим спільного майна на придбану квартиру не поширюється. Заява приватного виконавця не містить доказів щодо оплати ОСОБА_3 за квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 належними та достовірними доказами довела факт особистої приватної власності, тому суд прийшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення подання приватного виконавця про визначення за боржником ОСОБА_3 Ѕ ідеальної частки квартири.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, вважає рішення суду законним та обґрунтованим. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Залишаючи без задоволення подання приватного виконавця Ільчишин Л.В. , суд  першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 у спосіб створення нового майна за її особисті кошти і таке право виникло у ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 . Дана обставина також встановлена постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 жовтня 2021 року, ухваленій у даній справі.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні виконавчого округу Львівської області перебуває виконавче провадження АСВП №59074527 щодо примусового виконання виконавчого листа №341/269/19 виданого 23 квітня 2019 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 основного боргу за договором позики (розписки) складеною 26 листопада 2018 року в сумі 420 000 грн.
Згідно постанови від 10 травня 2019 року ВП №590074527 накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_6 у межах суми звернення стягнення у розмірі 467 158.88 грн (т. 1 а.с.13) 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами першою, другою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної владиі органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадженняі примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах,у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною шостою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом,з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Частиною першою статті 443 ЦПК України визначено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Встановлено, що 30 березня 2017 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Актив» та ОСОБА_3 укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу визначеної цим Договором квартири. Згідно п. 1.1 даного Договору його предметом є квартира у багатоквартирному житловому будинку з підземною автостоянкою та громадськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_3 ; кількість кімнат згідно з проектом - 2; проектний номер - 10; проектна загальна площа - 77,55 кв.м.; проектна житлова площа - 28,15 кв.м.; поверх - 4. Сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу до VI кварталу 2018 року. Дата платежу - до 30 березня 2017 року включно (а.с. 63-65).
Відповідно до копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №245122428 від 19 лютого 2021 року право приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 10 грудня 2020 року за ОСОБА_1 на підставі Договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 6775, від 10 грудня 2020 року (а.с. 85). 
Згідно копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 квартира за адресою: АДРЕСА_3 , проектний № 10 буде придбаватися його дружиною ОСОБА_1 за її особисті кошти; спільні кошти подружжя витрачатись не будуть та режим спільного майна подружжя на неї розповсюджуватися не буде (а.с. 146).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 22 вересня 2020 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (а.с. 141-142).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтею 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У частині першій статті 62 СК України вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Згідно наданої інформації ТзОВ «Компанія з управління «Активами» від 08 вересня 2022 року №08/09/2022 товариство не отримувала окошти від ОСОБА_3 як забезпечувальний платіж згідно попереднього договору від 30 березня 2017 року для оплати за квартиру, а отримано кошти від ОСОБА_1 за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2019 року. 
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що згідно попереднього договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 30.03.2017 року та сплати забезпечувального платежу в розмірі 38 674,73 долари США, який укладений між ТзОВ «Компанія з управління активами «Актив» та ОСОБА_3 зазначена квартира набута за час перебування у зареєстрованому шлюбі і належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки спростовуються інформацією ТзОВ «Компанія з управління «Активами» від 08 вересня 2022 року №08/09/2022 та не заперечуться боржником ОСОБА_3 .
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Даніліна Сергія Володимировича залишити без задоволення . Ухвалу Галицького районного суду від 12 травня 2022 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з для її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складено 30 вересня 2022 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк
       І.О.Максюта
                                                                Л.В.Василишин